# 5be5bca9fb0703110133c3eb194b22be

Unknown

Макс Темний

Оперативний тил (хроніки Дикого Поля)

Частина І. Смута.

«Тили батальйонів, полків та дивізій звуться тактичними тилами, а більш глибокі тили

армій та фронтів – оперативними» ( із старого довідника).

У цих уривках скромного рукопису є усе – факти, домисли, плітки та легенди. Дев’ять з

десяти персонажів мають своїх прототипів, хоча деякі події дещо «зконцентровано»…

Хто хоче знайти тут правду – знайде, хто хоче знайти вигадку – будь ласка, шукайте!

1

Містечком снували чутки… Вони зароджувалися у вузеньких провулках серед

весняного буяння садів, виповзали старими бабами на тихі вулиці, закріплювалися

блокпостами у сквериках, край асфальту, нічними привидами бігали під старими

монастирськими мурами…

- Триста козаків з Алчевська!

- Правий сектор у Підгірцях!

- Прапор з райради зідрали , якусь ганчірку вивісили…

- То новий прапор, нехай собі…

Люди почали рухатися швидше, більш короткими та різкими ставали діалоги… Усе

рідше зустрічалися в скверах матусі з дитячими візками, рибалки не виходили у парк

на берег ріки ловити дрібноту, а поважні дідусі збиралися на традиційні перекури

здебільше не на вулицях біля крамничок, а десь на затишних подвір’ях установ, за

парканами… Навіть «ментовський» пивний бар «Світлофор», що його заснували

колишні даїшники, після восьмої години вечора працював «з двору», без зовнішніх

вогнів… Так, більшості не до розваг… Отож тепер мій важкий хліб – тільки випускники

шкіл та рідкі скромні весілля… Може ще якась ненормальна захоче фотосесію…

А ще рік тому… Та який рік – навіть п’ять шість місяців… я відганяю рожеві спогади...

Рухаюся Ленінською, від залізобетонного вождя до собору – колись Ленінська

Соборною звалася. Молода жінка на велосипеді обганяє , втрапляє до калюжі , народженої вчорашнім дощем та сьогоднішнім проривом водогону. Мільйон

краплин – у простір і – маленька райдуга під сонцем…

- Максику! – це до мене, – не впізнаєш?

- НА - та- лі… (чорт мене виніс на Ленінську – треба було дворами…) Я тільки про тебе

подумав, аж ти – ось…

- Максику, тебе шукала Люба – є замовлення, – ну це не найгірше, що може статися, хоча Люба – модистка і не досить надійний клієнт, проте з нею весело, – обов’язково

зайди! – Наталі піддала обертів і, влетівши в наступну калюжу, зникла за рогом.

Отож треба до Люби – гарно що усе тут поруч – перевага маленьких міст.

Року божого 1856 го у нашому тоді заштатному повітовому центрі звели Троїцьку

церкву. Я не знаю достовірно, де мешкали перші настоятелі, але вже у 1907-у був

метрів за 150 від Трійці – і на старому фото це видно, півтораповерховий будинок для

духовенства. Що сталося з тим духовенством далі – про те знають Бугри – околиця

міста – де пісок та кущі, де чекісти стріляли, а за браком набоїв, бувало й рубали

шаблями «контру», а білі – червоних, де за вироком ревкому у 20-у зарубали трьох

дівчат – бо дівчата ті певний час були санітарками у Махна. А будинок – реквізували, поділили на п’ять чи шість досить великих квартир у яких мешкали спочатку радянські

службовці, потім робітники заводу, а вже за часів моєї комсомольської юності –

пенсіонери.

У буремних 90-х розлучений автослюсар Валерій, покінчив з «депресняком», узявся за

розум, і, викупивши найменшу з квартир (з найбільшим, до речі, гаражем), за 15 років

потихеньку приватизував увесь дім, відкриваючи там то автосервіс, то крамничку, то

перукарню – спадкоємці померлих ветеранів охоче продавали йому за копійки

надбані у спадок квартири.

А потім… Потім приїхала з Красноярська «сибірська хохлушка» Люба і…

Аж ось і Той будинок. Валера з рулеткою виміряє щось у дворі.

- А, заходь – там у неї є один задум, – я вже знаю що то якась надреальна ідея, і

готуюся «не їржати» ні над ідеєю, ні над її авторкою – бо таки образиться і

замовлення втече.

Напівпідвал. Суміш запахів швейної та художньої майстерень. Тьмяно світять дві

лампи у древньому абажурі. Повний бардак у трьох невеликих і одній побільшій

кімнатах – плетені крісла, старовинні столи, посуд, сувеніри. Дві старезні швейні

машини та одна новітня, капелюшки зі шкіри та хутра – і тканина, тканина, тканина…

І нитки. Скрізь. На стінах картини й вишивання, на вікнах – підсвічники, сувенірні

ляльки в українських шатах. Окремо – шафа з готовим авторським одягом – тільки там

порядок. І серед усього цього безладу – господиня напівпідвалу. Досить струнка,

сухорлява сорокапятирічна «творча особистість» Люба. Художник по одягу, або як

гавкають її товсті ровесниці:

- М - а – а – Д – Д - истка…

Або ще різкіше:

- ХватамаДДель!!!

Я поважаю Любу. За настирливість, за віру в себе , за активність та працездатність.

Хоча як жінка вона мені була б не до вподоби… Хіба що як натурниця… А от ідеї в неї

божевільні, їй би жити у Штатах, де ще й досі, як кажуть, поважають авантюристів… в

нашому містечку її прожекти окрім сміху та заздрощів інших дивідендів не збирають.

- ООО! Макс! Ну, нарешті. В мене тут ідея. Будемо потроху фотографувати мої зразки, а то розходяться по людях… знаєш… каталог для замовників потрібен…

Зразків – я то добре відаю – повна шафа… За одну з манекенниць сама ж авторка й

буде – для пари знайде якусь «вівцю» з аптеки, так вже було минулого разу – аптека ж

поруч. Зручно. І дешево. Бо ті «вівці» чіпляються своїми хижими пазурчиками за будь

яке барахло з секонду – аби приміряти… А Любині фасончики це – не секонд.

І розрахується з ними Любаня скопійованими файликами – це їй нічого не

коштуватиме. Хитрюща.

- Ну – я удавано кривлюся, – треба – значить треба, зробимо…

- Давай прямо зараз на пробу два-три об’єкти…

Господиня пірнає кудись у напівтемряву майстерні і доволі довго вовтузиться там, щось надягає. Я, прикидаючи розмір свого скромного гонорару,роздивляюсь дикуваті

барви її вишиванок, хусточок, жіночих курток та плащів.

Аж ось у віконце з сонячного двору заглядає її чоловік. Він говорить повільно, якось з

надривом, начебто у горлянці перекатує камінці.

- Вона хоче під дощем , розумієш, під дощем знімати свої фасони… Кажу ж –

намокнуть, набрякнуть – і жаба цицьки дасть… Так знаєш,що затіяла – каже дощ

будемо робити штучний, з насосу… Щоб не промочити.

Так. Ідея була цікавою – і хвилин за 20 сусіди вже могли спостерігати курйозну картину

– напівголий Валерій, заліз на високий ганок і звідти робив штучного дощика зі

шлангу, щедро поливаючи стару бруківку та дикий виноград, що наплівся

подзьобаною стіною з червоної цегли. Люба у вишитому білому костюмі позувала -

випиналася, тримаючись у безпечній зоні за струмочками. Лише кілька краплин

потрапило на світлу тканину.

- Во діла- а- а, – БаГаня (Ганна Євдокимівна Бублик) з Айдарської вулиці повільно

заносить свої рідні сто двадцять кіло у хвіртку. Кульгає вона ногами останні років

десять, а головою – усе життя… Проте, ані перше, ані друге не заважає бабі Гані на усіх

масових заходах «лізти у люди» та пробиватися «до самого головного». Вона тиснула

руку Тимошенчихи, обіймалася з Морозом та Симоненком, била себе у груди (десь

так дванадцятого розміру) перед Олегом Ляшко, щось там йому втокмачувала .

Арсен Яценюк до нашого містечка не завітав, – відбувся телемостом – тоді вже Ба

Ганя відвела душу. Проверещала у мікрофон хвилин п’ять: «А навчіть що нам роби-и-ить …», після чого нас просто відключили, бо забрати у баби Гані мікрофона не легше

ніж у голодного пітбуля шмат мяса. Коли мікрофона усе ж вирвали у неї з рук, громадянка Бублик натикала дуль шановному Арсену Петровичу спочатку на великий

екран, потім – у одну з камер. А ось з Януковичем цій активістці не поталанило. Хотіла

ручку йому поцілувати, а охоронці «відреагували досить професійно». І на

Антимайдані сталася пригода – у місцевому секонді прикупила баба Ганя куртку фірми

Colambia, дуже теплу й легку, розраховану на лижників та альпіністів, у ній подалася

до Києва. Одна була у тієї куртки вада – аби полегшити пошук заблукалого туриста на

тлі снігів, чортові модельєри зробили її кольору мандарина. Отож, громадянка Бублик

була визнана «тітушками» у натовпі за супротивницю. Помаранчева куртка та ще з

англійським написом – це був ВИРОК… Відгепали добряче – три зуби вибили…

Довелося і зуби вставляти і могорича товаришам по пригоді ставити, аби засвідчили, що то «майдануті» бабу Ганю калічили». Проте – хіба щось приховаєш у містечку в

тридцять тисяч душ? За два тижні пригоди Бублички стали відомі усьому місцевому

бомонду. Однак, БаГаня, у відчай не впадаючи, відгавкувалася на приколи

жартівників підчепленою в когось розумною фразою «Своя своїх не познаша…».

І ось вона трохи заклопотана, і якась урочиста, вповзла до Любиного двору

прикульгуючи, та перевалюючись як та качка. Впала, ляпнувши задом на дубову лаву.

Кругле обличчя з трьома підборіддями, великі ніс та вуха, хитрі монгольські оченята…

- І що я тобі, Любо, розкажу… Була в хлопців ну тих що з Луганська… Що агітатори ото…

Кажуть, шо пострадавшим, таким як я на Майданеке, помошш большая буде. І пайок, і дєньгами дадуть… от зря, шо ти тоди не поїхала. Я ото думаю телевізора нового

купить з оцифрєнієм, бо ж мні на простом телевізорі вже каналов не хватає…

Я… забув про Любу, про її класний одяг. Про Валерія з «дощем», і, навіть про

майбутній гонорар, чого робити не слід було. Бубличка так органічно вписувалася у

простір двору, зі старою бруківкою, диким виноградом, червоною цегляною стіною,

що камера у руках моїх спрацювала наче самостійно. І швидко – аж на п’ятому кадрі

зрозуміла Євдокимівна, що фотографують вже не Любу, а її… яка постава… скільки

грації… Рубенсовська Венера на пенсії… Мистецтвознавці нервово жують жуйку та

випадають у осад від її органічно – неповторної краси…

- Максимчику Петровичу. А… Дитинко ж ти моя… Та не порть пльонку на стару бабу. Як

була я молода…

- То була я рєзва, – я намагаюся жартома підіграти своїй новій, «бронебійній» моделі, а вона вже завелась з півоберту…

- Смієшся з баби… мордяка твоя безстижа… Дівок голих назнімався, так тепер вже до

бабів почав смикатись… Ні щоб весілля якесь там сфотати, а то так - порча

оборудування… Ти б мені краще дєда мого увелич…, – це в неї мана – вісім фотографів

у містечку, не рахуючи «молодих та обдарованих» і до кожного, хоча б раз на рік вона

приходить з величеньким пакетом світлин свого «Дєда» – того бідолашного Васю

Бублика, сантехніка, баяніста та тихого випивоху заїздила вона ще коли їм обом було

по сорок-сорок п’ять, а карточок після нього лишилася величезна купа – дарунки

вдячних клієнтів, бо усі весілля семидесятих без нього не робилися – баяніст був

вправний, і, головне, чим більше випивав, тим віртуозніше грав. Але зараз як їй вже на

восьмий десяток потягло – то він для неї – «Дєд». З маси карточок вибирається одна

– на думку БаГані краща, майстер робить з неї фото 20 на 30, відретушоване, зафотошоплене до поросячого кувікання, БаГаня, натякаючи на знижку, довго

вовтузиться з грошима, потім гроші таки віддає, проте зауважує:

- А все ж якийсь він у тебе безжизнєнний вийшов. Ну нічого, хай буде… Онучкам у архів

пойдеть! , – бо ж двоє досить дорослих онуків десь під Хабаровськом. До другого

майстра вона йде вже з іншою карточкою – і так по колу…

- Оце я чого до тебе, Любашо, прийшла, – слава Богу, відволіклась Ба Ганя від моєї

скромної персони – ти оце усякий там брухт збираєш – а в мене самовар є такий, ще

добрячий. Я б його тобі віддала, а ти мні переший троє штанів камуфляжних. Я ось

увечорі піднесу… Під мій розмір підігнать треба і під підтяжки, бо не держатимуться

без підтяжок на мні…

- Чи на війну збираєтесь? – відкинувши шланга, посміхнувсь Валерій.

- Та война не война, а положеніє. На Майданеке бач шо получилась. І тут ще невєдомо

як получиться. Бо не вірую вже нікому… Ні нашим ні тим, майдаунам. Он Белицький

Саша прапор, отой, петлюрівський з райради зняв і хотів спалить . Так не дали. А

прокурорша у Покровку с полосатой стрічкой на антені машини їздила – там половина

руських, а на Підгірці – синьо-жовту чіпляла. Ой Боже, Боже … А яйця на базарі вже по

12 за десяток…

Люба сміялася очима. Сміявся і Валерій , ховаючи погляд. І я, відклавши камеру, тихенько гигикав, видаючи свій сміх за добру щиру посмішку.

- Приносьте, приносьте самовара, краще , звісно, якщо діючий… і штани… приносьте…

- Нащот діючий – не відаю, а вид у нього справний – в тебе он гірші на виставці були…

Враз на вулиці – якась метушня. Рокіт двигунів, курява. Жіночий зойк. Чотири джипи та

один пікап з триколорами пронеслися кудись на південь. У кузові пікапу стояв, ледве

тримаючи рівновагу, кріпенький бородань у військовому та щось вигукував у мегафон.

-- …кая республика призывает вас… – тільки й почулося…

Люба тривожно сахнулася, глянула на чоловіка… той зрозумів натяк і, підійшовши до

деревяних воріт, – справжнього витвору якщо не мистецтва, то майстерності, почав

знімати рекламний банер Любиного модного салону «Слобода». Той банер був

зроблений з моєї світлини – я й зараз пам’ятаю,як перед Різдвом домовилися ми з

власником коняки з Підгірців, щоб, їдучи за сіном, завернув він до міського парку, де

на нього вже чекали четверо ряджених, а також Люба , Валера і я з камерою. День був

досить теплий – з неба сипалися сніги, булана коняка від того виглядала рябою, а

Люба дуже нервувалася за стан дорогих історичних костюмів на своїх «акторах». І

Валерій м’яким китайським віником тихенько струшував з тих «акторів» сніг, заспокоював дружину.

Ми тоді провозилися з годину, намагаючись відразу зняти у реалі світлину з саньми, рядженими в українські костюми «акторами» на тих санях, снігопадом, купами дерев

та церквою на задньому плані. У кадр увесь час лізли то сторонні пішоходи, то якісь

собаки блукали між деревами, справляючи своє собаче весілля, то сніг припускався

аж занадто…

Проте вийшло нічогенько – у блакитному сніговому просторі, саньми з буланою

конякою їдуть дві наряджені у вишиваний український одяг молоді подружні пари.

Позаду – засніжені дерева – як той ліс. Та обрис церкви ледь видимий за хуртовиною…

Кілька чоловіків та одна жінка на велосипедах , з великими сумками , з виду торгаші, повільно проїхали вулицею, почулися уривки розмови:

- … сектор…

- … Бетеери…

- Самооборона…

БаГаня примовкла. Роздивлялася банер, крутила головою, сопіла…

Люба стомленими очима глянула на мене… Мабуть фотосесії вже кінець. Модель

втомилася. Та й Бубличка порушила «творчу атмосферу».

І раптом… Десь далеко, із західної околиці почулося дивне гудіння. Переростаючи у

гуркіт – наче важкий потяг повільно просувався рейками, гудіння підсилювалося, наповнювало повітря. Хвилин за п’ять земля під ногами почала потроху здригатися, задзвеніли у вікнах шибки. До їх мелодії приєдналися брязкіт металу і хрипке ревіння

двигунів. Знайомий з юності дух соляри та гарячого мастила залоскотав ніздрі.

- Боже… Що ото?– видихнула з себе Люба – це ж не з Луганська… це… від мосту…

Величезна хмара чорної куряви у кінці Ленінської завирувала, здригаючись, і з неї

виринув темно – зеленою потворою перший тягач. Незграбний, брудний, з іржавими

плямами на дверцятах, витанцьовуючи на битому асфальті, він повз повільно, наче

розвідував шлях. На причепі у нього стояв такий само брудний і де інде з плямами

іржі танк з синьо-жовтим прапором на башті. Швидкий колісний БТР вискочив з за

тягача і пішов на чолі колони… Зупинялися перехожі: дехто махав вітально руками, хтось хрестивсь, хтось намагався швидко покинути вулицю. Тулилися до бордюрів

зустрічні машини, з деяких тікали водії.

За першим тягачем пішов другий, потім третій, ще один БТР на гусеницях що віз купу

солдатів, а далі з аерокосмічним виттям попрямували велетенські «Урали», закіптюжені «КРАЗи» – вантажівки та бензовози. Гармати, міномети, якісь незрозумілі

простому смертному пристрої на причепах – усе гриміло, вило, брязкало – торохтіло, відхаркувалося чорним, солярним димом.

Раптом передній БТР зупинився, з нього вистрибнуло кілька солдатів у сталевих

шоломах. Назустріч колоні котилася подерта «Жигулі-копійка» камуфляжно-розмальована з двома прапорами. З правого боку майорів синьо-жовтий, з лівого –

малиново- чорний. «Копійка» зупинилась метрів за п'ятнадцять від БТРа, двоє у

зелених одностроях вийшли з неї до купки військових. Літній офіцер, вибігши звідкись

з колони, передививсь папірці, подані йому тими, з «копійки», про щось перепитав, потім зв’язавсь з кимось по мобільнику. Кілька запитань – відповідей – і ті двоє

повернулися до «Жигулів». «Копійка» розвернулася й стала у колоні попереду

головного БТРа. Ще пара хвилин і колона рушила з місця, вже за «Жигулями».

Двигуни, що було трохи попритихали, знову завили – загуркотіли, знову чорний дим, пилюка і брязкіт важкого металу…

- Бендери, – голос БаГані було ледь чути за гуркотом колони, – ну все, дочекались… ой, Любонько бігти треба… додому треба…

- Так ви штани занесете?

- Та які тепер штани, Любо, тепер без штанів усі будьмо…

БаГаня підхоплюється і жарить до «чорного» виходу з Любиного двору, аби через

завулки та міський парк скоріш потрапити на свою тиху Айдарську.

А вулицею, що була колись Соборною, повз старий двір старого будинку пливли тягачі

з танками, гарматами та мінометами, їхали машини з піхотою, БТРи та БМП, повзли

своїм ходом кілька танків, розбиваючи ще більше, поруйнований асфальт. Бійці з

брудними від пилу та кіптяви обличчями вдивлялися у обриси незнайомого їм, старшого на кілька років за Петербург, містечка. Солдати у потертій формі, розбитому

взутті, подряпаних шоломах, багато хто зі старою зброєю, виглядали іноді кумедно, іноді грізно, іноді неохайно… Йшла, сунулася на південний схід велика, незграбна, ледь – ледь недоруйнована президентами, міністрами та депутатами, зраджена

продажними політиканами, висміяна іноземними та доморощеними експертами, обкрадена своїми ж інтендантами, добита до ручки недбалими офіцерами та

паркетними генералами, обпльована й проклята третиною місцевого населення

українська армія…

2

Це колись було – Бугри… Пісок, кущі, птахи, ящірки , інколи зайці та лисиці. Зараз

Бугри, та не ті. Зараз три чверті Бугрів – новий великий мікрорайон, вірніше три

мікрорайони, один біля одного наліплені. Років ще з тридцять тому, у вісімдесятих там

розвернули будівництво такого масштабу, що здавалося , скоро місто зросте втричі. Не

судилося – як полопалися неконкурентні підприємства, як став над усім його

високість Ринок – порозбігалися люди. Хто назавжди утік, хто на заробітках більшу

частину життя проводить – довелося і школу недобудовану розібрати і дитсадок

ліквідувати і ще багато дечого. Але ринок змінив сутність Бугрів – на перших, і, навіть, на других поверхах двох, трьох, п’яти поверхівок наплодилося крамниць, перукарень, майстерень і усякого дрібного бізнесу, як у Айдарі дрібної риби.

Отож не спальний район тепер наші Бугри, а спально – діловий…

А попід будинками – дрібні базарчики, з городиною, базарчики, що так чудово пахнуть

літом та на початку осені, де на мішках та сітках з картоплею, капустою, буряками та

морквою сидять «місцеві фермери», деруть ціни та потихеньку між собою пліткують.

Тут знають геть усе наперед – і що скаже післязавтра на брифінгу Путін, і про що думав

учора за вечерею Обама… з ким взавтра буде пити каву Яценюк, а щодо прогнозів

місцевого рівня – тут їх трактування настільки широке й різнобарвне, що у заїжджих

журналюг буде замало памяті у ноутбуках.

Я мешкаю не на Буграх, хоча й поруч з ними… Мій дім стоїть на невисокому піщаному

пагорбку ближче до центру. Коли на старій садибі у сусідів сталася велика пожежа , погорів – розвалився сторічний будинок, половину містечка стало добре видно з моїх

вікон. І Трійцю з важкими куполами, і монастирський храм, схожий на

Петропавлівський собор, і будинок культури з краєм центральної площі, і обриси

парку і крейдяну гору Пристін на заході.

Влітку центральна частина містечка схожа на велику миску зі свіжою зеленню, скрізь

зелені шати тополь, лип, каштанів та беріз, скрізь потворні лапи акацій та обриси

кленів, скрізь гілля вишень та абрикосів проглядають будинки, на відміну від тих що на

Буграх, більшістю одноповерхові. Вулиці неширокі, здебільше прямі , половина з них

у асфальті, решта – суто «сільські», між вулицями тягнуться провулки – завулки – оті

вже криві та гнуті. Поруч з п’ятиповерховим готелем – приземкувата халабуда на

п’ять квартир – п’ять на спільне подвір’я, а як вже у тій халабуді і на тому подвір’ї

живеться мешканцям про те тільки здогадуватись можна. В серпні та вересні, коли

господині масово консервують городину у двориках стоїть запашний дух…

Але – зараз весна, вже відквітували абрикоси, прийшла пора вишень, яблунь та слив. І

черемшина з бузком на підході. А на душі – тривожно, не до садів і не до квітів.

Дві години, як пройшла армійська колона. Проповзла зміюкою до Дінця. Під Станицю, мабуть. Вечоріло, сонце вже шукало місце на Пристіні, де можна сховатися, а курява

від важкої техніки ще витала у повітрі. Я сидів за компом, збираючи монтаж.

3

Дивно – минулого року одинадцятикласники були дрібненькі, діти – дітьми, а цього …

Я якраз думав від чого дорослішають діти, і, взагалі чи можна вважати дітьми

випускників теперішніх шкіл з вусато – щетинистими хлопцями та дівчатами, що

наскрізь пробивають поглядом «Я все про тебе знаю, кобелю…» будь якого фотографа

чоловічої статі, коли заквакав мій мобільник . «Борис» – Боря був «типа фермером», мав три шматки землі у двох районах, крутився з мисливцями та тримав невеликого

ставочка на околиці міста. Як ми з ним затоваришували – начебто нічого спільного.

Окрім його захоплення фотографуванням комах. Тут він був ас. Мав досить обє’мні, проте як мені здавалося безсистемні знання з ентомології та біології, мисливцем був

від Бога, але що йому вдавалося найкраще , це водіння позашляховиків. Особливо

польовими та лісовими шляхами. І стріляв непогано, не те що я – сліпа тетеря…

- Братка, Макс, – голос Бориса відлунював у телефоні, – Ти що завтра, байдики б’єш?

Власне я був майже вільний, дев’ять десятих роботи зроблено. Тепер нехай

випускники поквапляться збирати гроші…

- А що?

- А то, що в нас АТО… – це Борин новітній жарт – треба під Рубіжне змотатися – там

відзняти діляночку земельки, – ага, то Боря знов чиїсь справи влаштовує, – в тебе ж є

досвід зйомки для суду! Гонорар люди гарантують.

Такий досвід у мене дійсно є, отож чом би й не поїхати, під Рубіжним, здається усе

тихо… Погоджуюся, кажу, аби нормально позначити межі ділянки потрібні будуть

прапорці яскравого кольору та помічники

- Не сумуй, хлопче – буде все що треба, тож о сьомій – чекай у гості.

Вечір був якийсь особливо тихий, сонце ще не сховалося за Пристін, а велетенська

світло сіра хмара вже стала на сході і, відбивши останні сонячні промені, почервоніла.

Світло від тієї хмари йшло якесь неземне, зловісне, як у пригодницькому блокбастері

з космічними катастрофами, я чомусь вирубив компа і довго – довго ходив потім

своєю невеликою домашньою студією з кутка в куток, згадуючи про події останнього

року, про Ірину про її дивний характер і дивну від мене втечу, про фотографічний та

літературний мотлох, у якому я попорпався стільки років, нічого більш менш

пристойного не зробивши…

4

Перша частина поїздки була казковою, проте трохи дивною. По-перше, з чотирьох

своїх автівок, Борис узяв чомусь найстарішу – потертого УАЗа з брезентовим верхом, котрого він по старому звав «бобиком». По друге, на задніх сидіннях того «бобика» , сиділо двоє хлоп’ят, міцних , мускулястих у бронежилетах та військових строях, з

«калашами». А з кишені чохла мого сидіння( я сів поруч з Борею) стирчав його

улюблений карабін – «Сайга» – власне той же автомат, тільки чергами не стріляє.

- Ти ж помічників хотів, старий, – ось – Андрюша та Ярослав – чим не помічники?

Світлий Андрій засміявся тихо, чорнявий Ярослав реготнув:

- Та вже ж поможем…, – весело ім. Мабуть чиїсь персональні охоронці. Або менти і…

Борчикові друзі

Дорога йшла так званим «міжріччям» – там справді впадають у швидкий, норовливий

Дінець, Красна та Борова, а тихий Айдар, не бажаючи водить з ними компанію тече

східніше, тулиться до Веселої гори. Ліси соснові, ліси дубово – кленові, липові та

тополині гаї . Десь тут мала річка Ерик тече повз Федьків гай… Двічі ми бачили лисиць, один раз – козулю, птахів немало було налякано, коли звернули з шосе на лісову

стежину. Зустрічних авто мало було на асфальті, а у лісі нікого, і Борис гнав бобика як

літак на зльоті. Одного разу справді ледь не вскочили у виямок, проте – викрутилися.

На садибі протопталися години три – невелика стара хата, пів гектара городу – мабуть

під заставу. Ярослав та Андрій виявилися вправними помічниками, проте – це

кидалося в око – зброї, щоб то не робилося не полишали і поглядали навкруги зі

спокійною обережністю. Я відфотографував усі види будинку, потім ми «прив’язали»

до нього земельну ділянку. Ставили яскраві рожеві прапорці, десь то запозичені

Борею – так повинно про вся випадок бути – ось будинок, а ось кордон ділянки і щоб

прапорці той кордон показували. На зворотньому шляху, Борис, хотів було відпочити

біля маленького ставочка, проте Ярослав щось стурбовано прошепотів йому на вухо…

- Ддд – оо бб -ре! – Боря був якийсь злий, але не на Ярослава він гнівався – це було

видно, а так, взагалі... Їхали знову лісом і тепер поруч з Борею сидів Ярослав. –

пильно вдивлявся у лісові хащі. Аж ось і шосе й перехрестя доріг… Біля місточку через

невеличкий і смердючий, захаращений мотлохом струмок, просто на середині

дороги стояла світла розмальована «сімка» – машина ДАІ. Скло побите, одне колесо

спущене, відкриті дверцята, а біля передніх коліс – труп у міліцейській формі. Я, власне, не відразу зрозумів, що то труп, це Ярослав помітив. Сказавши Борису

«Стій», він вистрибнув з бобика першим. Андрій скочив за ним. Перебігаючи та

пригинаючись, наче у воєнному кіно, хлопці за мить вже були біля «сімки». Я подавсь

було за ними.

- Макс! Сиди тихо! – зупинив мене Борис. Напружений, сторожкий він став – де й

вранішня веселість поділася… Враз повернувся Андрій, несучі у лівій руці два

автомати, що витяг з даїшної машини. Потім Ярослав до нас прибіг і приніс якісь

сумки…

- Мабуть ментів було двоє, – пояснив він, але чому не забрали зброю… Дивно. І де

другий мертвий чи живий…

- А може ментів більше? – Андрій сумнівається, тре лоба рукою у безпалій стрілецькій

рукавичці.

- Тоді де вони? Давай уперед, до того великого дерева… Дорогу глянемо …

- Фотографе, тримай, – автомати з машини ментів брякнулися мені на коліна, сумки

впали під ноги, хлопці знов, перебіжками, пригинаючись попрямували до великої

сріблястої тополі, що стояла біля початку плавного повороту ліворуч. До тополі було

десь дві сотні метрів. Понад кущами шипшини, понад молодим сосняком, де з за

кожного дерева, з за кожного куща могла чекати небезпека. Ось добігли – присіли біля

стовбура, вдивляються що там за поворотом. Тиша та напруження…

- Мать твою, – це Борис, – повертаюся спочатку до нього, потім у напрямку його

погляду. Під серцем щось наїжачилось, затремтіло. З глибини соснового лісу, метрів

зо триста позаду від нас – група людей, чоловік дванадцять, йдуть густеньким

ланцюжком. Один з передніх веде на поводку величезного пса.

- СтііійййІ

На невідомих – зелені камуфляжні сорочки і штани. На деяких кудлаті папахи. Вони

наближаються, я напружую очі – усі зі зброєю…

- Стііійй!– голосний крик ріже тишу.

Борис потроху вирівнює «бобика» так, щоб відразу дати максимум з місця. Машина

ледь – ледь рухається, ось вже можна рушати. Сигнал! Це Боря сигналить хлопцям.

аби звернули увагу…

Черга. Коротка й тріскуча. Це від тих, що наздоганяють, біжать вже купою, ще хтось з

них стріляє поодинокими пострілами, кулі б’ють поруч з «бобиком». Ось рветься

старий брезент над моєю головою – це теж куля.

- Боря! Давай! – мурашки побігли по шкірі…

Ось – ось вони будуть тут, я вже бачу в декого на обличчях чорні та сиві бороди.

Страх, як і біда може навчити багатьом речам – я вже не пам’ятаю, коли тримав

калаша, але тремтячими руками хапаю його, перевіряю магазин – патрони є, зводжу

затвора, цілюся через спущене скло дверцят у передню групку, до якої вже метрів сто

двадцять, не більше... Спуск, довжелезна черга… автомат сіпнувся у руках…

Пороховий дух вдарив мені у ніздрі. І не чую ні чорта – вуха позакладало… Борис у цю

ж мить дає газу… Ще черги – спалахи на темному тлі дерев вже попереду нас – то

стріляють хлопці – помітили наших переслідувачів. Додавлюю спусковий гачок до

краю – автомат порожній, хапаю другого автомата, не знаю де там ті запасні магазини

– певно вони є десь у принесених Ярославом сумках, та шукати ніколи. «Бобик» вже

мчить по жорсткому асфальту, що як наждак гризе на колесах гуму… Гальма… Вони

завищали як придавлений пацюк… Ще дві кулі прошивають брезент… Я з свого місця

бачу трьох нападників, що вже вискочили туди, де п’ять секунд тому були ми, приціл…

- Ось… вам…, – промовляю… ВПАЛИ УСІ ТРОЄ. АЛЕ ДЕ ГАРАНТІЯ, ЩО ВЛУЧИВ?… Біля

мене в машину, ні, не вскочив, а просто впав Андрій. За ним влітає Ярослав, випустивши ще одну коротку чергу… Падає поруч з Борею… Газу… Газу, мать його… Я

озираюся – кофр з Ніконом цілий – слава Богу , що вони так швидко бігли і стріляли на

бігу – у спокійному стані мабуть би влучили… Старий «бобик» мчить так, що двигуна

не чути – тільки гума треться – гримить об наждак асфальту, позаду щось гепає – потім

вибух праворуч… Промазали, слава Богу…

- Підствольник, бля, – шкіриться Ярослав, - давай, Борчик, жени…

І раптом – ще черга спереду… Засідка? Ні, не по нас, це туди в тих… Боря гальмує –

який бридкий звук ці гальма, і, взагалі яких бридких звуків тільки не буває у світі… З

кущів махають рукою. Дивна картина. Обіч дороги, тримаючись за сосну стоїть

поранений даїшник з двома перев’язками – на руці й голові. Пов’язки зроблені з

пошматованої міліцейської сорочки синього кольору і чогось чорного. А з того місця, де тільки що стріляли, до нас біжить крізь шипшинові кущі, струнка, молода жінка у

форменій спідниці, та кітелі з погонами майора, надягнутому просто на тіло. У руках в

неї – коротенький автомат…

…Я оговтавсь за кілька хвилин, тож добре пам’ятаю, як тремтіли мої руки після того, як

ми відірвалися кілометри на два. Молоденький поранений сержант лежав головою на

моїх колінах і кректав – хрипів, ноги його були на колінах Андрія, а середина – на

колінах майорші . Холоднокровний Ярослав, перезарядивши калаша, знов вдивлявсь у

дерева та кущі обабіч дороги, мене ж трясло – як під час грипу чи застуди. Майорша, чорнява з тонкими східними рисами обличчя, підозріло позирала навкруги, наче

прикидаючи хто ж ми є для неї – друзі чи вороги…

- Що видивляєтесь? – досить грубо спитала в мене – знайомі мабуть? По справі

проходили?

- Бог милував, – відповідаю – по справах не проходив.

- Дивно, – мовила вона, – зовнішність у вас… підозріла.

- Я – фотограф, не злодій, – продовжую вже не так впритул роздивлятися її –

пожмакана – подерта об кущі темно синя ментовська «парадка», китель надягнутий

просто на цицьки – он вони неслухняні з коміру вибиваються. Макіяж у

найжалюгідному стані, фарба – помада течуть по досить милим щічкам… А очі – гострі

як нові сталево сірі гвіздки – просто у душу колють.

- Я – Борис, – Борчик по бабам мастак , нехай собі знайомство починає, – а це –

хлопці – охоронці мої . Ми…

- А чому зброя… Дозвіл є? – серйозна бач пані майор попалася, – документи…

- А у вас які документи? – спокійний як гранітна брила – ну й витримка в нього –

майже пошепки відізвавсь Ярослав – і взагалі хто ви?…

- Майор міліції Леся Петрівна Славінська, викладач криміналістики…

- Поліцейська академія… – задумливо протяг Андрій – направляєтесь куди?

- У С… Від Лисичанська їхала з патрульними, по дорозі нас обстріляли оті …

мародери, лейтенанта вбили, цього поранили… Той що стріляв, здається, один був, він

чкурнув за допомогою, я хлопця дотягла до купи бурелому. Перев’язала… Хотіла

повернутися за зброєю – тут ви… А за вами – вони…

Говорила важко. Неначе задихалася. Озиралася навкруги трохи «п’яними» очима.

Ясно, після такого…

- Ви… зупиніть… зупиніть, прошу он там – показала на крихітний острівець з кленів та

молоденьких тополь праворуч від шляху, – треба мені…

Поки Славінська бігала до кущиків, Ярослав з Андрієм, про щось тихенько

перемовились… Повернулася. Так , вже заспокоїлася трохи… Посміхається…

Симпатична, навіть вродлива жінка у пошарпаній формі… Чи заміжня?… Запитати…

Трохи провагавшись таки запитав…

- А ви що – професійний невдаха – наречений? – назустріч вишкірилась… Колюча

баба…

Тепер ми вже мчали щодуху по битому шосе, бобика швиргало на ямах. Поранений

задрімав від втоми та слабкості і стогнав та хрипів вже не так сильно... Коли

наближалися до містечка, і вже стала на обрії телевежа, Ярослав неголосно промовив

до Бориса: «Після лікарні – на базу».

- Спочатку до міліції! – різко вигукнула Леся, – будете свідчення давати! Перевірять

ваші документи на авто і зброю…

Бобик раптом різко зіскочив з асфальту до широкої акацієвої лісосмуги і зупинився

під прикриттям квітучого терену. Ярослав неквапливо повернувся до Лесі…

- Пані майор! Я щиро прошу вас по перше забути про наші скромні особи, а по друге

засвідчити… усім… кому воно треба…, що два автомати АКС -74 були забрані

невідомими особами з підбитої патрульної машини в той час, коли ви рятували ось

цього сержанта… А нас – бійців добровольчого батальйону ви просто зустріли на

дорозі… І про наші пригоди ви ніколи нічого не чули і не знаєте…

- Що… Слухай, шмаркач!...

- Це ти слухай, курко дурна! Ти хоч розумієш, що ти три копійки зараз варта?-

Поранений сержант був нами знайдений у лісі перев’язаним, лежачим, марив про

якусь майоршу… а ми тієї майорші, мать твою по дупі, не бачили, не чули… Борчик з

Максом непритомного хлопчину далі повезуть – втямила, вівця міллю трахнута?

- Тепер хоч ясно, хто ви такі, – звичайні бандити, – Леся скривилася, – відразу вб‘єш

чи…

Взагалі я не дуже хоробра людина, проте у ту мить мене прорвало, тож мій злощасний

дах швидше кулі злетів у стратосферу…

- Хлопці, а віддайте її мені… На поруки… Ви ж то пані Лесю, не бажаєте мені зла? А як я

за вас, прошу, поручуся? Я не хочу нічого поганого і я – мирна штатська людина, фотохудожник (саме оте екзотичне «фотохудожник» і мало подіяти на кам’яно -

твердого Ярослава та на холеричний запал Лесі).

- Ярику, – відізвався Андрій, – а фотик наш сьогодні вів себе як мужик…

- Та… звісно, він… наш хлопець, проте чи мовчатиме, як наведе оця… леді на нього

мусорних… Вони його апаратуру почнуть крушити… Він і розв’яже язика…

- Хлопці, – втрутився Борис, – хай собі йдуть, ми – до лікарні, а потім до Макса додому

їх підкинемо… ЇЇ речі, документи, якщо вони тут віддамо…

- А «сучку»? «Сучка» твоя, чи у машині була? – усі гуртом вирячилися на коротенький

АКСУ, що лежав під моїми ногами.

- За автомата я розписувалась…

- Так ти ж загинула… Під час нападу…

- Як?!

- Та героїчно ж, – гумор у Ярослава іще той, – Тебе ж сепари вбили… може

нагородять посмертно… Красунько ж ти моя… Та віддамо, віддамо твою «сучку»…

Давай, Борчику, у місто.

Борис знову запустив, з великим гуркотом, двигуна, рвонув з місця…

5

У лікарні затрималися хвилин на 40… Черговий лікар здивовано зиркнув на

чудернацьку перевязку сержанта – замість бинтів міліційна сорочка, замість жгутів –

розірваний чорний бюстгальтер, потім втупивсь поглядом у Лесину пазуху, щось там

промимрив, гигикнув – гуморист попавсь, бачте… Поранення середньої тяжкості -

голову так трохи зачепило, рука – складніше. Про пригоду біля того чортового містка , майор Леся таки нічого не сказала, проте , що вона казатиме потім своїм колегам –

невідомо. Ярослав ще раз потихеньку перемовився з нею віч – навіч і сказавши мені –

«Хай пару днів в тебе поживе» підморгнув…

Було вже пів на третю досить жаркого травневого дня, коли ми з Лесею вийшли зі

старого «бобика» просто біля моєї брами. Вирячилися на нас сусідки, що лускали

насіння на колодках, сусід-лікар Сергій Павлович визирнув з-за паркану, фіксуючи

моє повернення, а маленький його песик скочив до нас, аби обгавкати. Втома потроху

здолала й мене, Леся ж ледь трималася на ногах…

Зайшли у двір. Доріжка понад квітучими яблунями, з дитинства знайомий ганок…

- Ти… самотній?

- Та врешті так… Тепер так…

- Що пішла сама? Вигнав?

- Втекла… чомусь…

- Від гарних не тікають…

- Так я ж поганий… Буратіно я, тільки не багатенький, а жебрак… Бездомний, безпаспортний, безробітний… «Самозайнятостью» самозаймаюся…

- Ну так з вами усе ясно, громадянине…

Доки я поравсь на кухні (картопля у мундирах, копчена, свого вилову, риба, та чай –

скромна холостяцька їжа), вона заснула на канапці у моїй просторій домашній студії.

Користуючись тим, я потихеньку розрядив її коротеньку подряпану «сучку». Набої

сховав окремо – наближалася ніч, і хто знає , що там на умі в цієї бабетти…

- Лесю… їсти.

Після довгої мовчазної вечері почала вимагати ванну, коли ж вода у нагрівачі вже

доходила до кондиції, спитала про жіночий одяг. Сестра моя торгувала минулого літа

секондом, і виїхавши до Харкова, залишила у своєму будиночку – на сусідній вулиці

мішки три усякого випраного мотлоху – я відбирав для своїх моделей дещо –

перевдягатися… Леся вередливо поперекидала «цю гидоту», вибрала найвідвертішу

білизну, джинси, дві-три футболки, презирливо зиркнула:

- Йду митися… Підглядати не треба – покличу терти спину. Але тільки спробуй мені

щось…

Коли таки позвала, я побачив на поличці біля ванни автомата – не дарма бач

розряджав…

Вода парувала – я тер губкою худеньку спину, гострі лопатки. Двічі спустивсь трохи

нижче «дозволеного кордону», за що отримав колючий презирливий погляд.

- Я там сама дістану… Кобелюга… На моє зауваження «А у вас гарне тіло…»

відгиркнулась:

- Зате душа погана – ментовська…

- Ну а менти теж різні бувають, – я вижав повну губку мильної води їй на потилицю… І

додав сміючись:

- Фотографи теж не усі гади і маніяки… До речі – я витяг з твого автомата усі

дванадцять набоїв, що там залишилися…

Вона зніяковіло заблимала очима, потім криво всміхнулася.

- Оце повір тобі…, – потім вимовила жорстко, крижаним тоном, – давай рушника й…

вимітайся!

Ніч почалася неспокійно – десь верещали сирени сигналізацій, по трасі на Харків

потужно вили автопоїзди, над Пристіном зависло кілька сигнальних червоних ракет.

Я, звільнивши, для Лесі свою «каюту», хотів було заночувати у залі – студії, проте

студія, така приваблива удень, вночі видавалася пусткою. Тому я влігся на широкому

матраці просто на підлозі у так званому «кабінеті», де стояв комп і вікно у сад було

наполовину забране шторою. Не спалося – вже досить тепло було на вулиці, а воду

собі для ванни я таки перегрів. Від пережитої пригоди страху не було мабуть правду

кажуть, що інколи сильна втома вбиває страх, але якась внутрішня напруга не давала

розслабитися. У голову лізла якась баготосюжетна маячня, згадувались сивої давнини

історії про ще молодих моїх батьків, про дядька Петра, що жив собі у Брянці, і пив

запоєм, не дотягши навіть до сорока років.

А ще пригадався дивний березневий цього року сон – молодий батько, ще не лисий, з

чуприною, у нашій слобожанській вишиванці, він шепотів: «Тримайся, Максе, тримайся…», і вклонявся мені, як старшому…

Тинькнув мобільник – есемеска якоїсь довбаної акції – двадцять третя тридцять…

До кімнати тихо увійшла Леся у білій, «під чоловічу» розстебнутій сорочці просто на

голе тіло, у руках вона тримала подушку і простирадло.

- Я… не можу отак … сама… Не можу, придурок ти таки… – голос її дзвенів з якимсь

хрипом, як надтріснутий фужер, ти як щось хочеш зі мною зробити ти роби… тільки не

грубо… добре?... А ні – то просто спатимемо разом... Страшно, розумієш, страшно

мені … Ти тільки грубим не будь, Максе… Благаю…

В ту теплу і ніжну травневу ніч грубим я не був…

Минуло два дні – я отримав гроші за старі замовлення, потім дівчата з педколеджу

забажали додаткового фотосета – вже за окремий гонорар і так воно усе було швидко

і по буденному – мабуть після тих шокових подій. Леся наступного ж ранку десь

дістала ментовську сорочку і вичистивши мундира, з автоматом на плечі пішла «по

службі». По дружньому потиснула руку, а на запитання «Чи побачимось?» відбилася

молодіжним приколом:

- Разом проведена ніч з випадковим сексом – ще не привід для знайомства…

- Колюча ти… не стримавсь я… красива дурепа і мабуть... блядь…

- Блядь – поклик душі, – відрізала – проте дякую… Ти дуже добрим до мене був, до

хвойди ментовської – якби не ти… Прибили б мене правосеки – добровольці і

закопали… Вони… можуть… Ну… «Не теряйте надежды, маэстро, не снимайте ладони

со лба…».

Пішла… Пішла вона на…. Так з ними і треба, чортові кішки – наодинці нявчать та

лащаться, а як на люди – пазурі…

6

А події усе розгорталися… Йшли на південь – схід колони, здіймаючи куряву, звичними стали «вертушки», де не де у містечку зявилися старі віком, проте добре

відлагоджені плямисті – камуфляжні легкові авто та пікапчики з прапорами, квадро

цикли… Номери іменні – «Юрист», «Лікар», «Шерлок»… З пошарпаної «Ниви» біля

собору, якось виходила у крамницю струнка брюнетка у однострої, з СВД за плечима…

Трохи пізніш по вухах різонуло «Айдар»… І ще – «батальйон територіальної

оборони»…

…На майданчику біля Рагсу зелено – плямиста «Нива». Двоє худорлявих дівчаток у

військовому клеять до паркану величенького плаката з малюнком – від червоного

серця червоні ж стрілки з’єднують на мапі Львів, Сімферополь, Київ, Донецьк, Луганськ… «З Україною в серці» – синьо-жовтий напис… Навколо дівчаток поступово

збирається невеличкий натовп… БаГаня (у камуфляжних штанях) тягне за собою Лєнку

– «Трактор» – величезну, товстезну потворну… Тут таки ж зявляються двоє чоловіків у

цивільному, проте військової статури, ширять очима по натовпу. Менти… Чогось … чи

когось виглядають…

Худенька білявка тримає плаката. Рудувата коротко підстрижена наліплює скотча…

- Що ти тама клеїш, лахудра? – Ба Ганин голосочок бринить – ну як у молодої…

«Трактор» ще не проспалася після вчорашнього, крутить головою, щось там мимрить…

- Що вона отам , Лєночка клеїть? А!?… Ото щоб за понімаєш єдиную недєлимую… мать

твою… Та не твою, Лєночка, мамку, нє, а ото її блядську мамку … Ага, раком

поставить…

- І поставлю… – «Трактор» – заводна дама – може й на якогось не дуже міцного, або

дуже тихого чолов’ягу кинутися… Сила в неї чималенька – все життя пропрацювала на

агрегатному заводі штампувальницею… І нахабства досить… вона рішуче підходить до

дівчат, грубо хапає білявочку за плече…

- Що наляпала , твар, кажи…

- Не чіпайте, – виривається дівча, я маю право ліпити що хочу…

- Ану, Лєночко, покаж їй права й обязанносьті – не вгамовується, аж виє Ба Ганя…

Лєнка насідає на білявочку, простягає руку до її кокетливого хвостика, намагається

схопити… Очі злі, порожні, рот скривлений, гнилі зуби вишкірені …

- Задавлю. Паскуда…

- Пусти…, – вигукує різко й коротко білявка і, раптом, хапає своєю тендітною рукою

коряві пальці «Трактора».

- РРРааЗЗЗ – різко крутнулося дівчатко – і впала «Трактор» на вологу від вранішньої

роси бруківку з вивихнутою рукою, брякнулося обличчям у камені. Руда дівчина вже

приліпивши плаката, так таки ж блискавично, як і білява кидається до Ба Гані…

Підніжка… поштовх…

- Ааааа… Ріжуууть… – Ба Ганя валиться поруч з «Трактором» – якраз на п’яту точку, ноги її розкидаються в боки. Руда вигинається – наче та кішка в падінні з дерева, і б’є

Ба Ганю просто у носа пiдбором бежевого берця…

-Що ти робиш, сопля? – один з ментів поривається до білявки, шарячи правою рукою

під джинсовою жилеткою – цікаво що в нього там – браслетки а чи «травма» – не буде

ж стріляти у дівчинку з бойового… Хоча…

- Вітамінко , проблеми? – знайомий, дуже знайомий той голос з зелено-рябої «Ниви»…

Ярослав…. У жилеті , з калашом – як при параді… Посмішка циганська, білі зуби і

досить суворий погляд… Натовп починає потроху розсипатися по майданчику…

- Та ніччооо…, – білявочка зніяковіло посміхається… Спілкування з місцевими

аборигенами їхніми ж засобами… справимось…

Мент витягає з під жилетки руку, якось дуже чемно посміхається і задкує – задкує

тихим ходом до дворика РАГСу. Білявка двома влучними ударами у голову добиває

«Трактора» – аж прискає з носа у тієї кров, руда підбадьорює Ба Ганю берцем тричі під

ребра, а потім гатить у голову… Все… Підправляють дівчата плаката й сідають у

«Ниву»…

Ще хвилина – і порожніє майданчик під РАГСом. На бруківці поруч з нерухомою тушею

Лєнки – Трактора сіпається у судомах, наче безголова, але ще жива курка, БаГаня у

камуфляжних штанях забризканих кров’ю…

7

Події вирували. Напруження зростало… І вже не приносили радощів ані квітування

садів, ані сонячні дні, ні теплі, з липким присмаком білої акації ночі. У тихі і якісь

принишклі вечори приходив крадькома, озираючись на всі боки Сергій Павлович –

повипитувати «про політику» – шановний лікар усе говорив про якесь «примирення»

чи то «замирення», хоч й сам бач, до кінця не розумів про що йдеться…

- Мужиків молодих повиб`ють – репетував він на високій ноті, – залишаться оце такі , бач, як я, що й штани притримують руками. Діди – не діди, чоловіки – не чоловіки…

Барахло… Хто дівчат буде «дерибанити»?…

Шановний лікар розводив руками довкола а потим повертав на мисце до грудей, наче

намагався пригорнути до себе визначених для «дерибану» дівчаток. А слово

«дерибанити» у нього могло означати… різні речі.

Я слухав сусідове бубоніння без натхнення – взагалі він був непоганим чоловіком.

Проте нудним. І занадто обережним. І занадто правильним на словах. Можливо таким

буквоїдом, ходячим уставом, і повинен бути лікар – від нього життя залежить… Та…

- Кажу тобі як є – тільки но ми відійдемо до Росії відразу усі заводи, усі фабрики

навколо запрацюють. Там – держава… А в нас – ДЕРЖАВИ НЕМАЄ… – і розводить

Сергій Павлович білі свої руки, і дивиться у вічі таким хитрим, проте дитячим

поглядом…

- Та в Росії самій не солодко, – намагаюся сперечатися, проте марно… У нього сестра –

«москвичка», у білокам’яній вже років тридцять як живе… Звісно, фахівець вона

добрий… по венеричних… Такі фахівці у столиці ангажовані наперед на кілька тижнів…

Отож і гонорари в неї немалі, і квартира ще з тих часів трикімнатна десь там у тихому

центрі на якомусь Кривоколєнному… ясна холера, як кажуть, проте…

Сергій Павлович нервує, чухає долоні одна об одну і... поволі заспокоюється, починає

розповідати, як у юності своїй мешкав у Дніпрі і що там було, і як у армії потім служив

на Кандалакші… Поволі сутеніє, вечір переходить у ніч, а лікар усе розповідає про

життя своє, як вважається йому не дуже вдале, і про можливості свої втрачені і не

втрачені, мене ж від того усього додолу втома схиляє, я зручніше влаштовуюся у

своєму куточку – сидимо ми у старезних кріслах, під навісом , що хмелем заплетений

між будинком та майстернею зроблений… Сон проситься у гості і вже хочеться, щоб

сусід зник кудись подалі діб так на п’ять… Аж раптом…

Пара різких вилясків, потім гупнуло , несильно... Тріск… як дебелу тканину міцними

руками роздирають на шмаття… Потім спарені вибухи … Не сильні – підствольник

мабуть… спалахи в небі… Що ПОЧАЛОСЯ?... Трасери, трасери… Ось – довга черга , знову, як тканину хтось рве по міцному шву… Застукотіли кватирки сусідських осель –

он бабця Варвара вже якісь там «іже херувими» бубнить – читає вголос … І добре чути

її… Аж раптом – «Бум!» наче фейерверк неправильно спрацював – весь одразу… і –

блискавка! Десь від мосту… Що там? Хто наступає? Хто відступає? Чиї автоматні черги

розривають на шматки травневу ніч? Найгірше – невідомість... Ще два – три

поодиноки постріли від мосту, а на сусідній вулиці блимає ментівська мигалка... Чи

може не ментівська?

-Піду... Піду до свого оболтуса – синок Сергія Павловича Мишко – роздолбай ще той –

у школу на заняття запізнювався на цілу годину, хоча від їхнього будинку до школи

більш як 500 метрів не буде... Зараз вчиться у медтехнікумі – то має батько з ним

клопоту... Сусід потихеньку викочуеться з мого двору. Залишаюся сам на одинці зі

смурними думами... Згадую Лесю, памятаю багато подробиць – гладеньку, трохи

шершаву шкіру, родимі плямки у різних мисцях, проте... не можу згадати очей...

голосу – що за дивина... Що це – пам’ять вмикає запобіжники? Щоб з котушок не

злетів? Чомусь хочеться піти у ту ніч та самому дізнатися якого біса стріляли... А якби

було можна так гахнути накінець з чогось типу гармати – щоб сполохалися та

сховалися усі...

8

О четвертій ранку верескнув мобільний... СМСка... «Зайду о сьомій...» Це від Бориса...

потім ще раз: «Усі питання через фєйсбук, якщо вони є..» Питань в мене не було... і о

сьомій він таки з’явився... У камуфляжі, з цигаркою в роті, з величенькою сумкою на

плечі. І щось мені підказувало, що у сумці ховається від світла така ж точно «сучка», яка була у Лесі...

- Чув учора? Біля мосту дурники намагалися зупинити колону, – тон його розмови

майже командирський.

- Так бій був?

- Бою, як такого не було – ну там в цих ушльопків хтось з макаром був і ляснув у бік

клолни двічі. А хтось з двостволкою теж приєднався... налякали молодих пацанів... А ті

з покемону трохи відповіли і з вогу додали. Троє дурачків поранених є, слава Богу не

вбили нікого... Ну фейерверк був славний – ракети, трасери так і шиють... Я до тебе

щодо твого гаража...

Так, є в мене гараж, ще батьком побудований року десь 1981-го. Стояла там довгенько

наша червона «копійка», що гасали ми нею по дачах – городах, обробляли картоплю

та бакші. А роки два пройшло з татової смерті – загнав я отого старенького жигуля і

змінив на перший свій «Нікон» – чорну і блискучу цифрову камеру. Ще й досі працює, нечисть тайландська, а від «копійки» вже... мабуть і брухту не залишилося – в

переплавку пішла.

- Так , гараж, а що від мене...

- Та автівочку одну пристроїти треба. Надійно. – Боря підморгує, – Так як ти можеш. Ти

ж надійний пацанчик, Максику.

Ну, дякую, хоч надійним визнає. Сподіваюсь, автівка не крадена. А то у Бориса

«манєчка» така – вже як побачить ЩОСЬ таке, що йому до вподоби – на всі сто

відсотків забуває про закони та порядок.

- Машина «чиста»? – питаю тихенько, якомога цинічніше – роблю вигляд, що оті

Борини командирські маневри мені до певних місць організму.

- Чиста, бро, волонтерська з Чехії. Одна мадмазель з Кріту – уявляєш, з Кріту...

позавчора заявилася, – повну цю машину ліків привезла, їхала через Прагу, там якісь

зв’зки в неї, звідти і джип і ліки. І сама залишилася. Чо з нею тепер робити? Батя не

придумає, поки що кудись на медичну роботу направили. Не знаю тільки до нас чи до

погранців. Джипика треба так пристоїти, щоб завжди швидко забрати можна було. А

ти – ти надійний хлопець. І, головне, працюєш за компом по більшості вдома.

- Гараж вичищу – відповідаю, трохи взявши паузу, – о вечора вичищу. А вона гречанка?

- Гречанка, гречанка, але з під Тернополя – там начебто виросла в грецькій своїй

родині, потім зі справжнім греком дременула на історичну батьківщину. Добре знає

мов п’ять, найкраще – англійську. Екскурсоводом працювала , групи туристів тягала за

собою по історичних руїнах. А як почула, що тут, у краіні, де вона росла таке ось лихо, чоловіка покинула, дітей наче немає – і сюди, волонтерить... Лисиця руда.

- Руда гречанка? – так, не віриться мені щось, щоб оце якась з тих жіночок, що мене

оточують втекла з Греції , сюди, і не просто так, а з медичним «товаром»...

- Темно-руда, як мокра іржава залізяка, Танею, до речі, звуть. Ну сам побачиш. Так

вичищай отой свій свинарник.

Ну ось – свинарник. Чому – свинарник... непоганий взагалі гараж – там суцільний

шлакоблок та залізо, дах – шиферний – горіти нічому. Вміє Борис гавкнути образливо.

-Машину прижене тобі Лютий . Позивний такий. Він пацан теж надійний, проте з

Бахусом дружить і в гості його приймає... інколи надовго, – у Борі є така манера

жартувати – коли хтось надудлиться самогону чи там горілки – то Бахус , давньогрецький бог вина та винограду в гості приходив. Десь таке Боря вичитав про те

божество поганське античне, – чекай під вечір – ну так... будь на зв’язку.

Докурив Боря цигарочку, закинув «бичка» у калюжу біля старої ручної «колонки»,

«бичок» пихнув і зашкварчав.

-Ну, бувай, бро, як якась напасть ти – маякни, – і пішов мій друг, високий худорлявий, з

великою спортивною сумкою на боку, а в сумці щось глухувато брязнуло, коли він

перестрибував рівчак при дорозі...

9

Пилюка хмарами – старе ганчір’я купами – палити – викидаю у одну металеву діжку, шматки різного металу – у другу. Занудливо це – сортувати, але ж обіцяв що до вечора

буде у гаражі повний «орднунг». Отож і стараюся. Від старання того – увесь сивий від

пилюки. Ні, на свинарник трохи таки схоже. Ледь не придушив великою дошкою

сусідського (лікарського) кота, що заліз поцікавитися як тут у мене з мишами. Нявкнув

кіт, образившись наче, а ображатися ніякого хрєна – не лізь під руку, я ж не навмисне

дошку – п’ятидесятку випустив з рук, а тому, що важка була. Ось і лікар заявився – ні, не через кота сваритися, та власне він не знає про те, що кіт ледь не постраждав –

щось йому інше треба.

- Добрий день і доброго... Слово «здоров’я» після «доброго» Сергій Павлович

звичайно не вимовляє – самі здогадуйтесь, шановні.

- Максим... Петрович, а що то не Борис хіба у формі тут терся?

- Та Борис тут машину хоче поставити... Купив чи що, – відповідаю.

- Ну-ну ... У формі значить Борис тепер, що в нацгвардію вступив?

Дивно, але в перші тижні великої південно-східної смути, «нацгвардією» місцеві

називали усіх без винятку українських вояків.

- Та , в нього ще мисливських камуфляжів більше ніж у мене старих фотиків, –

відшучуюся. Воно й правда чого чого, а фотобарахла старого в мене таки є.

- Ага... Лікар пробігає очима місце мого трудового подвигу. – Та мій кум Коля теж ото

пішов там кудись. Знаєш, ковбасний цех старий? Там в них чи штаб чи пункт. Одягнені

хто в що, але з автоматами. Вербують, записують у військовий квиток. Я, Максе, за

Мишка хвилююся – шоби не вліз куди.

Вулицею прогуркотіли три КРАЗи, третій їхав повільно, тягнучи за собою на буксирі

БТР. Вискочила одна з сусідок з триквартрирного будинку , сунула дві дулі їм «у

спину», плюнула й перехрестилася. І така радісна – радісна до своїх воріт пройшлася.

Перемогла...

Ще пройшовся туди-сюди повз мене лікар – сусід, ще пару якихось дурнуватих

питаннь задав. Проте чую – не по те прийшов. Дещо важливіше дізнатися треба цьому

зовні добродушному, але в душі досить слизькому чолов’язі.

- А... ти не чув що там в кого стріляли?

- Та, сепори моста перекрити намагалися, ну і ...

- Що, солдати в людей стріляли?

Мовчу , поводжу плечима, врешт солдати – теж люди,і якщо хтось там стрельнув в

них... дивлюся на фєйс Сергія Павловича і раптом розумію, в чому ж таки справа –

синок його мабуть вдома не ночував і по мобілі не відзвонився. Ні... Біля мосту він

напевне не терся – не той тип людини – навіть цікавості до життя немає в цього

роздолбая, застряг ото або з пивом в чиємусь гаражі, або заліз під ковдру до такої ж як

і він роздолбайської «халяви». Лікар якось злякано зиркає на моє мовчання і поволі

суне геть, до своїх зелених воріт. Я, передохнувши, кидаюсь на працю, наче собака на

шмат свіжої ковбаси...

Плямистий зелено-жовто-чорний джип, розміром з півтори наших «Ниви», підкотив до

мого двору аж о сьомій вечора – в травні, якщо сонце не за хмарами, то ще білий

день. Вилізли з авто двоє – високі худорляві хлопці у якомусь напіввійськовому

вбранні і обидва в білих кросівках. В старшого за віком вони вже були середньо-сірі, але я знаю їх справжній колір – білий з мізерним додаточком бежевого, або блакиті –

сам такі тягаю, купую в секонді. Взувши такі, відчуваєш себе молодшим років на 20, майже школяриком, і навіть, якщо гасати в них по зораному полю, де грудки землі, що те каміння – все одно за місяць не порвеш – міцні.

- Лютий, – тицьнув першим мені руку молодший. Схожий він був чи то на грузина, чи

то на цигана. А може на якогось там араба – засмагле обличчя, великі темні очі, голос

мав хрипкий і різкий. І посмішка в нього була якась дивна, ніби сміявсь він зі

співрозмовника за те, що міг знати тільки він, Лютий, а співрозмівник причини того

сміху дізнатися не міг.

- Ведмедик, – протяг долоню старший. Цей був мені майже ровесник, може років на

п’ять молодший. І зростом він був вище Лютого, і ширше у плечах, звичайне мав якесь

непримітне обличчя, проте очі – очі наче два довгофокусних об’ектива впивалися у

все, що було навкруги. Я не знав тоді ще ні про його службу десь там у азіатьских

країнах, ні про Сербію, ні про те що був він і мінером і снайпером. Що десь у двобої

снайперському смертельно поранив супротивника – дівчину, яка вмирала в нього на

очах. Ні про контузію, ні про мордобій з п’яним «прапорм» і трибунал і дісбат – не знав

я тоді. Проте, чуття портретиста – якийсь надлом я в ньому відчував, так воно й було.

- Ну так, – я відчиняю ворота гаража – вони виходять на вулицю і добре прикриті

густими кущами шипшини. Тато полюбляв пити з неї відвар і понасаджував скрізь, де

тільки можна – понад парканом і у дворі і на вулиці. Ворота замка не мають –

зачиняються аж на три засуви з середини. А ще є двері в гараж з двору. Їх просто з

віконця мого «кабінету» видно, на них і два замки кріпенькі і ключі на них є в достатній

кількості. Ведмедик потинявсь гаражем, зазирнув у яму, спитав, чи немає у ямі

потайної схованки, потім запропонував мені таку схему – якщо буде потреба тихо

забрати а потім повернути назад машину, скажімо вночі, то мені – усі засуви

відсунути, а замість одного з них вткнути якусь хрупеньку деревинку, вітер її не

зламає, а людина, знаючи, що до чого, різким рухом зламає легко.

- Ото ж, можеш так зробити, а малі двері, що з двору – зачиниш потім на ключ. І

спокійно лягаєш спати, а ми так , коли буде треба і поставимо тачку і заберемо, потім

ворота з вулиці парою застромлених кілочків тихенько зафіксуємо і – усьо тихо, ніхто

не знає нічого... просто по мобілі домовимся, на коли те зробити треба...

Так, вже і конспірація, пригоди починаються... І уліз ти, Максимко, мабуть по самі

яйця в таке, про що живі розповідають легенди, а ті, кому не повезе... вже нічого не

розповідають...

10

За три дні, під вечір – у ворота – БАБАХ! І – кілька разів. Переодягаюсь у чистіший від

«домашки», «черговий спортивний набір», вискакую до хвіртки... Ага, знайомі

обличчя. Це був Лютий і він був на скутері, і він був з дамою. Взагалі Лютий і «дами» –

то питання окреме і серйозне. Він вмів справляти на жінок таке враження... Як ото

буває кіт домашній нашкодить і хазяйка вже збирається його прибити на хєр, а кіт

стрибне до неї і притреться до голого коліна чи до цицьок поближченько і замурчить –

заспіває пісню кошачого кохання, та десь ще лизне чи руку , чи ще якесь ніжніше

місце і відтає серденько хазяйки і каже вона Мурчику чи Мурзіку – «та чорт з нею, з

тією банкою, що ти перекинув. Бо ти ж мені, котику, вірний – вірненький і якщо

оприходуєш якусь там хвостату – так то просто фізіологія, а душою – душою ти – мій...»

– оце приблизно таку реакцію вмів викликати у жінок різного віку мій новий приятель

Сергій, позивний Лютий, хлопець 27 років з Вінниці, неодружений, боєць батальйону

територіальної оборони.

А поруч з ним стояла істота, років десь трохи за 30, судячи так по грудях, все ж жіночої

статі, запакована в усе камуфляжне, але не військове, а скоріш дізайнерське

вбрання, з сигаретою в роті і короткою рудою зачіскою на голові

- Таня, – руку подала « по братанські», як у армрестлінгу.

Говорила вона без акценту, але якось дивно «скручувала» окремі слова і наголоси не

завжди ставила вірно. І я зрозумів – оце й є та, з Кріту. А так – симпатична. Тільки оце

який біс заніс її сюди в наші степи?

- Макс, – буркнув я не зводячи очей з рудого гребінця на її голові.

- Допоможеш, брат? – озвався Лютий і тільки тут я помітив, що він добряче кульгає.

- Машину вести я таки зможу, а ось грузити... Вчора на «базі» у старий якийсь погріб

провалився... Ну, сильно травма заважає. Болить.

- Коли то треба? – запитую, розуміючи, що так просто з подій, що тут відбуваються

мені вже не вискочити без ризику і втрат.

- Завтра. Завтра вранці на Базу, там кой шо вантажимо і – на Дени... Денисовка якась –

та вона за п’ять кеме, а обїзду аж вісім чи дев’ять – там невеликий пост, стоять хлопці, грунтівки поперекривали.

- Денисівка – я поправив, правильно ставлячи наголос на «і».

- А... ну може... Так допоможеш? Боря просив.

Ну то Борису відмовити я аж ніяк не міг. Допоможу. Домовилися , що о четвертій

ранку вони будуть тут, а ворота мають бути відчинені і я зібраний у дорогу.

- А форма якась то в тебе є? Щоб не був там... білою плямою.

- Підберу щось... згадав я про кілька «камуфляжних» рибальськіх своіх штанів, зелені

жилетки та футболки, що випрані ще з осені відпочивали у окремому мішку.

Таня, прощаючись, знов простягла ніжну, але міцненьку руку – вже так як для

поцілунка подала – а я просто потиснув. Може разочарував дівчину?

Наступний день і, особливо, наступна ніч принесли стільки усього, що можна відразу

писати сценарій для такого собі трілера. Мяті камуфляжні штани , зелена футболка, жовтувато – зелена жилетка робили мене схожим на Лютого і на Ведмедика, хоча мої

речі були чистішими. І ось у такому вигляді з улюбленим темно-сірим рюкзачком, в

жовто зеленому кепі на голові, вийшов я на старт того ранку. Було ще і прохолодно і

вогко, коли ота пара – Таня і Лютий прикотилися на тому ж самому скутері. Десь о

четвертій десять розпрощавсь я з рідною домівкою і потягли ми слід до Бази – старого

ковбасного цеху, де розташувався батальйон. Тепер цех виглядав, як гібрид

піонертабору і військового містечка – окопи, колючий дрот, бетонні блоки , шо не

давали проїхати прямо – і тут же дерев’ні грибочки, наспіх зроблені навіси, схожі на

альтанки. І велика юрпба пошарпаних автівок – бусики, пікапи, старезні медичні

«таблетки» з вигорілими та брудними червоними хрестами – чого тут тільки не було

натикано у кущах і біля будівель. Нас двічі перевіряли (паспорт і ксерокопію з нього я

завчасно сховав у кишеню рюкзака), аж поки дісталися ми потрібного складу. Усе

виявилося не так просто – недарма Лютий узяв мене на поміч. Спочатку довелося

завантажити величенького, як для нашого авто, причепа з бортами – ну, такого, як

перекупники свиней возять. Ми заставили його коробками, в які раз – ураз заглядала

Таня, щось там відмічаючи у блокноті. Потім подібні ж коробки запихали у машину ще

і ще, доки у просторому салоні залишилися вільними тільки два передніх сидіння, а

дивитися назад можливо стало тільки в бокові, що на дверцятах дзеркала. Підчепили

причепа і – у путь! Десь о пів на восьму нас, ще раз перевіривши, випустили за КПП.

Взагалі, на Базі було досить затишно, як для військового табору, проте, що кинулося

мені у вічі – одягнені бійці були не дуже охайно-багато старої форми, де не де на

камуфляжах траплялися латки. Вік солдатів теж був досить різний – потрапили мені в

очі двоє – зовсім діди, хоча і жвавенькі. Один з них про щось таке хвилин десять

говорив з Танею, доки ми з Лютим розбиралися на КПП, аж під кінець чмокнув її у

щочку а потім – я не встиг здивуватися – тричі ляпнув дівчину по сідницям, примовивши «На щастя, на здоров’я, на красу...». Таня у відповідь чмокнула його, у

неголену щоку теж тричі... Дивина... Але тут загуркотів двигун , керований Лютим. Я

сидів поруч з ним на «штурманському місці», а Таня, раптом застрибнувши мені

просто на коліна, зачинила дверку і весело скомандувала «Вперед!».

11

Денисівка. Я чітко усвідомлював куди ми їдемо. Дійсно, від центра містечка туди

прямо кілометрів сім, від Бази – пять, але якщо треба машиною проїхати – усі десять

будуть. Там впадають у Айдар аж три невеличких струмка, течуть вони вогкою

долиною – суцільне болото. І там таки на Денисівці колись були найкращі у районі

рибні ставки. Бо чого-чого, а води там вдосталь. Навіть більш ніж треба. Мій приятель

Петрович, фінансист за фахом і художник у душі, колись відзняв на відео одну з

весняних повеней – як воно робилося там – долина завширшки п’ять кілометрів уся

під водою. Але цього року повені не було, струмочки ледь течуть, між ними можна

знайти шлях. А трохи далі, за долиною і стоїть Денисівка, безперспективне, навіть у

радянські часи село – двадцять чи тридцять заселених будинків з сотні залишилося –

там є три фермери, які більш-менш дають лад тій землі. Ні школи, не клуба, ні пошти, крамниці навіть зараз вже немає. Два будиночки, що були поштою і крамничкою

стоять за сто метрів один від одного в районі старого цвинтара, досить величенького.

І там же, поруч – перехрестя чотирьох грунтівок, дві з яких прямують на південь та

південний схід, одна піднімаеться угору і йде по Пристіну аж до харківської траси, а

четверта виходить на трасу луганську. У суху спекотну літню пору, коли, як казали

наші діди – «Діжка дощу – ложка багнюки» ці шляхи могли стати небезпечними – хто

зна як би повели себе керівники та жителі нашого чудового містечка, якщо б колона з

двадцяти – тридцяти ЛНРівських джипів, бусів та пікапчиків з їхніми озброєними та

підготованими бійцями зуміла отими польовими шляхами прокрастися і вскочити у

наш «тихий рай» зненацька, скажімо з заходу від Харкова, звідки їх ніхто не чекав.

Отож і вирішили в батальйоні відправити посилений, взвод і прикрити небезпечне

перехрест’я. А нам у той багатий подіями день випала доля відвезти хлопцям на цей

пост багато дечого необхідного – харчі, медикаменти, трохи чистого одягу та білизни і

ще дещо таке, про що знав на той момент один тільки Лютий. Коли звернули ми з

луганської траси праворуч і преїхали по містку ще свіжий без ряски, Айдар, Лютий

зупинився і поліз копирсатися у вантажі. Витяг звідкись дві коротких «сучки Ксюші», поклав під ноги, туди ж приладнав два підсумки з магазинами, потім порився ще – на

цей раз йому добряче довелося попихтіти – і на штабель з ящиків ліг великий

воронений кулемет з металевою стрічкою у невеликому коробку.

-Ето звер покемон, – вишкірився Лютий, чи знаєш шо ото він і для чого?

Таня айкнула, потяглася руками до вороненої сталюки – я знав, що є на світі кулемет

ПКМ, але вживу бачив таку машинку вперше.

-Ніччо, освоїш, як прижме... – гомонів далі Лютий, – воно перший раз, ясно і всраться

можна, а потім звикнеш. А машинка гарнюня – ось там куди ми їдемо теж такі є, аж

три... Чи чотири... Я не знаю, скільки там їх натягав Добрий – то узриш сам, як така

штука з трьохсот метрів по стінці з шлакоблока працює...

Розклавши зброю позручніше, ми їхали далі – якби я не працював стільки з жінками і

не був такий звичний до жіночого тіла поруч з собою , до того ж часто оголеного тіла –

то вся б моя увага була б зараз на тому, що пружні Таніни сідниці весь час йорзають

по моїм колінам. Але ж я звичний – скільки моделей скільки годин стояло у одних

сережках у двох метрах від мене! Тому я більше слідкував за дорогою, пам’ятаючи

пригоду двотижневоії давності. Тим більше, що тоді ми ТІКАЛИ, від тих кого БАЧИЛИ.

А зараз ми досить швидко їхали грунтовим шляхом, вздовж лісосмуги і з-за кожного

повороту могла з’явитися небезпека. Отож, я вдивлявся у все, що траплялося

назустріч – кущі шипшини, покручені акації, цілі снопи молодого клену – сорняка, що

ввиблискував свіжими лозинами, а також у досить вже високі трави. Таня крутила

головою – ії профіль з невеликим і майже ідеально рівним носом , що спочатку

видався мені занадто пропорційним і нецікавим, у контровому світлі виглядав...

романтично. А може то її сіднички, йорзаючи на колінах моїх, вже робили свою хитру

справу?

Далі їхали майже мовчки. Авто котилося долиною, по якій де не де виднілися плями

води – струмки майже попересихали від ранньої спеки. Зустрічних машин не

траплялося. Тільки якийсь дідок на возі із впряженою буланою конякою уважно

проводив нас поглядом. Що він тут робив? Ми тоді і не подумали навіть про те, навіщо стара людина у такий буремний час мандрує серед навпіввисохлого болота.

Денисівка мала з’явитися вже хвилин за десять, коли Лютий, зупинившись біля старих

пеньків придорожньої верби, щось там наклацав на мобільнику. Хвилин п’ять минуло, мобільник завібрував у відповідь. Лютий прочитав СМС-ку, завів двигун, врізав газу і

наш величенький плямистий «тіранозавр» (я якраз так подумав про наше авто), вузенькою дорогою, петляючи серед верб, що гілками своїми випирали вже на шлях у

весняно – літньому своєму розквіті, «увірвався» в Денисівку.

На південній околиці села, між його центральною частиною та майже покинутим, хат

на пятнадцять, «кутком», при дорозі – старий, недіючий сільмаг потребкооперації.

Споруда прикрита бетонними блоками, мішками з піском у штабелях, поруч – окопи, колючий дріт. Колись стояв з двох боків сільмага паркан – бетонні плити , такий собі

«кут», зараз плити були кимось забрані через одну – викрали мабуть. Поруч –

солідних розмірів глибокий льох, добре обладнаний, з вентиляцією. Він був замість

холодильника, на випадок пошкодження лінії єлектро передач. Метрів за сто до

сільмагу, ближче до центру села – також недіюча пошта і гараж на три автомобільних

«стойла» при ній. Тут теж були і блоки і пісочок у мішках і колючка, але у меншій

кількості і не так капітально зробле, як біля сільмагу. Отож – сільмаг був укріпленням і

основною позицією, а пошта – «казармою» і позицією додатковою – на цих двох

пунктах і ніс сторожову службу посилений взвод, чоловік біля тридцяти на той

момент, під командою Доброго. Заступником у Доброго був Мудрий... Обидва –

кадрові військові проте обидва – з простими солдатськими погонами на грудях. Вони

нас чекали, попереджені СМС-кою Лютого.

Добрий... Уявіть собі чолов’ягу за п’ядесят, дуже схожого на доброго лікаря Айболіта з

дитячої казочки, або якогось хрестоматійного професора – борідка клинцем сива і вуса

сиві і посмішка на обличчі лагідна-лагідна... А тепер прикиньте, що Айболіт той зріст

має близько метр девяносто і вагу майже центнер, і м’язи накачані, і у камуфляжі типу

«пісчанка», з армійською банданою на голові – прикиньте самі в своїй уяві такий

образ і вийде у вас Добрий, колишній підполковник, командир спочатку

мотострілецького батальйону, потім полку, а тут – просто рядовий, що виконує

обов’язки командира взводу. Мудрий був набагато нижчій на зріст від Доброго, кремезний, навіть огряднуватий і років на 10 молодший, у тільняшці, як десантник, але

берета носив зеленого, колись то був капітан, начальник прикордонної застави.

Привіталися. Познайомилися. Звідкись вискочило п’ять–шість бійців у строкатій формі і

розвантаження нашої автівки пішло досить весело й швидко. Правда, в Лютого знову

розболілася підвернута нога і Таня знову перемотала її тугою пов’язкою, а потім як то

кажуть, згодувала болящему пару якихось там чарівних знеболюючих таблеток. Біль

притихла і Лютий після повного спустошення нашого транспорту ще цілу годину ганяв

мене по матчастині – тренував як треба працювати з кулеметом. Це був його

особистий кулемет, привезений ним ще з Дніпра, його особлива гордість. Взагалі –

нічого складного, якщо не рахувати механізму протягу стрічки... Я запам’ятав майже

усе в кілька хвилин... Так досиділи ми до обіду – обідали в будівлі пошти, Лютий

швиденько все поїв та кудись тихенько вшився...

- До любоньки подався, – Добрий посміхнувсь у вуса, – є тут така Антоніна, старша від

нього... Нехай. – цей офіцер і справді добрий був.

- Ну а ти, братику, що скажеш, як там у місті, на бунт не схоже?

- Та зовні так, щоб ні..., – я зніяковів. Командир, неначе прочитав мої думки, що

роїлися в голові дорогою сюди – я все обдумував варіанти, щоб було, якби в наше тихе

містечко просочивсь військовий загін ТІЄЇ сторони – як зреагувала б на те наша влада и

чи був би спротив прибульцям.

- Ми тут раз у три дні потроху людей лякаємо – заради їхнього ж добра. Так, знаєш, вже в сутінках дамо пять-шість поодиноких пострілів... Чи то вгору, чи в землю, або в

якусь там розвалюху... Нехай відчувають, що вже не гра... Нехай розуміють, що це вже

не Майдан з кийками та сльозогінним газом. Нехай бачать, як справжні кулі цеглу та

саман трощать. І що може бути ще гірше – нехай теж зрозуміють. А як зрозуміють, як

відчують – знаєш, тоді, як я таки думаю, не будуть на різні там... референдуми бігти як

отара баранів...

Я не знав, що на таке відповісти, просто їв гречану кашу з тушонкою, запивав

духмя’ним чаєм. І чай і кашу готували надворі у переносній польовій кухні – я й не

знав, що бувають такі, без колес, а просто як ноші... Страви незвично, але досить

смачно пахнули димом від паленої деревини. «Як на пікніку», – подумалося. Таня теж

на кашу кріпенько налягала – зголодніла ж. До імпровізованої їдальні у колишньому

операційному залі старої пошти від кухні по черзі заходили бійці з повними

казанками та кухлями, всаджувалися за три маленьких столики, швидко їли,

припиваючи чаєм і знов бігли кудись. Хто був зі зборєю, хто без. Відчувалася напруга

– може якась інформація, про яку я не знаю, вже дійшла сюди, на цей пост?

- На словах, – вів далі Добрий, – усі за мир... на словах – ніхто не хоче нікого вбивати...

А копни в реалїї – таке враження, що війна всіх проти всїх. Тут у багатьох командирів

непонятки один з одним – там, у Києві – депутати , міністри, менти, чекісти... Як би

тобі сказать – КОЖЕН ВЕДЕ СВОЮ ВІЙНУ. Розумієш?

Я відмовчувався – не вважав себе компетентним у таких питаннях. Таня теж слухала і

теж мовчала, а вираз обличчя в неї був такий, начебто вона чудово розуміє окремі

слова, але зовсім не розуміє змісту промови. Зайшов Мудрий, глянув на Доброго , щось йому кивнув. Заскочили у їдальню два кудлатих маленьких кобельки – чорний

Сепор і руденький, з білими плямами, Патріот. Виганяти їх не стали, а вони не стали

клянчити їжу, наче знали , що після того як пообідають люди – буде св’ято і на їх

вулиці. Аж тут з’явився Лютий і це було початком катастрофи. Річ у тім, що Лютий вже

не перший раз припадав до животворного джерела місцевого самогону. Отож, заскочивши у гості до своєї, як він сам казав Антошки (старша вона від нього була так, років аж на вісім) таки вмазав скляночку. І ця скляночка була б для Лютого краплею в

морі, і ніхто б нічого не помітив би, але... Чарівний знеболювач, що згодувала йому

Таня, так споєднався у організмі Лютого з животворною самогонною рідиною і дав

таку реакцію, що боєць ледь дошкандибав до двору пошти – добре хоч дорогу

знайшов. Навіть думки тепер не могло бути, щоб посадити його за кермо, а Таня , як

виявилося боялася водити з причепом, який вже було навантажено дровами для

польових кухонь. Навкруг пошти та сільмагу виднілося чимало пеньків – хлопці

вирубили величенькі ділянки чагарників та дерев, що заважали спостереженню.

Частину дров вони залишили собі, а частину вирішено було відправити на Базу .

Лютий наче все розумів і всіх пізнавав, проте щось там молов про «сепорських сучок» і

«рашу – парашу», потім став співати пісеньку про «мальчіка Вову, коротенькіе ножкі», якому «нє дала дєвочка Аліна»... І якось заспокоїти його, всадовити чи вкласти ми

довго не могли. Зрештою, Таня, випросивши в бійців якісь там більш – менш чисті

ковдри, потягла його до закапелка, де колись стояв сейф з грошима. Там їй довелося

трохи попаритися з впертим «пацієнтом» – роздягнутися до білизни (теж захисного

кольору), щоб спокусити Лютого прилягти на ліжко з ящиків, тими ковдрами

застелене... П’яний як чіп, він тим не менш, спробував її позажимати, але дівчина

відкрутилася, сказала «Давай спочатку поспимо, а під ранок ти вже будеш герой»

прилягла поруч, дочекалася, коли хлопчина вирубиться, та й втекла з того закапелку із

своїм одягом у руках. Підступна, пані гречанка...

Стало ясно – доведеться тут ночувати, і ми з Танею почали у вигляді шефства

прибирати у «їдальні». Незважаючи на «євровигляд», дівчина виявилася досить

моторною і вмілою. Швабра, віник, ганчірки, наче вона з ними гралася ще в дитинстві

– в її руках діяли майже бездоганно. Мудрий зайшов, пробурмотів – «вас би сюди на

тиждень» пішов посміхаючись, потім Доброго господь сподобив зазирнути. Ще

приходили бійці – я запам’ятав Скіфа та Береста, вони принесли нам води у каністрах і

забрали купку сміття. Далі ми наводили лад у дворику. Тут теж царював смішаний

стиль – половина від піонертабору, половина від військової частини – навіси від сонця, лави, окопчики, обваловані землею та обкладені де не де бетонними плитами. Коли

сонце почало ховатися за далекий звідси Пристін, я обійшов ділянку колишньої пошти.

Будівля стояла серед купки покручених польових акацій, які були так обідрані, що

зовсім не затуляли краєвид. На північ – були будинки Денисівки й та дорога, якою ми

сюди доїхали, на захід – старезний навпіврозвалений ток, за ним болотисті луки і далі,

– Пристін. На південь – перехрест’я грунтових доріг і біля нього, в купці таких точно, як

і в нас обідраних дерев – сільмаг, головний пункт оборони. За сільмагом – рівна, болотиста долина з струмками, а далі – степ широкий. З степу вже тягло літньою

спекою, сухою травою. На схід, куди виходили вікна «їдальні», був спочатку старезний

занедбаний садочок, потім широченька заросла стежина йшла по напряму північ –

південь а вже за стежиною – купи і купки дерев та кущів, з яких де не де стирчали

пам’ятники й прості хрести величенького сільського цвинтаря... Так, сусідство ще те.

Правда, хлоп’ята мені сказали, що тепер ховають не тут, а з південного боку, але ж

цвинтар за півтори сотні метрів від того місця, де ти мусиш ночувати, викликає не

завжди гарні думки.

Вечеряли на вулиці – так, знов трохи схоже на пікнічок, просто біля переносної кухні.

Звісно, кухня світить значно слабіше, ніж вогнище туристів – я погано розрізняв

обличчя, я мало кого ще знав з присутніх, і теми розмов були мені здебільше

незнайомими, отож відчував себе скуто. А Таня – Таня нічого собі... призвичаїлася.

Ловила компліменти, жартувала. Мудрий про щось там перетирав з Добрим, дивлячись то на неї, то на мене. Лютий, тим часом, мирно хропів у своєму закапелку –

добудитися його ми так і не змогли – щось мичав, відбивався. Молов нісенітниці і знов

засинав...

12

На ніч розмістилися ми так: Лютий залишився у своєму закапелку, Таня – у подібному

ж, через стіну від Лютого. Мені відвели топчан у «їдальні» біля вікон на схід – так і є, цвинтар за вікнами. Троє бійців ночували в гаражі, у кузовах пікапів,четвертий на варті

– вони будуть мінятися. Нам порадили зачинитися на засув і, в останню мить, боєць

Берест, кремезний чоловічок років сорока п’яти, приніс мені рудого Патріота, порадив

дарма цуцика не випускати, тільки як вже сильно буде проситися... «А сторож він

добрий...». Під столом у «їдальні» залишився ПКМ Лютого, з трьома стрічками на 100

набоїв у коробках. Четверта коробка стояла на кулеметі. «Сучки» обидві були біля

Лютого, я узяв одну, і один підсумок узяв і ніхто мені нічого не сказав, ніхто не спитав

мене, хто я, взагалі, такий і чи маю право носити зброю.

Ніч. Ростучий місяць світив ще з самого вечора, легкі хмаринки гуляли навколо нього –

від того усього наче срібними софітами підсвічувало землю та дерева. І небо було

якимось дуже світлим, дійсно срібним. Зі степу знов тягнуло сухою травою, з луків –

болотом. А кладовище та занедбаний садок буяли пахощами якихось нічних квітів. В

недалеких болотах концертували жаби, співали – старалися. З вечора втома мене

здолала і я поринув у сон відразу, як у чисту теплу воду одним стрибком, але

ненадовго. Близько першої ночі як підкинуло щось, сам того не розумію що... Начебто

ні звука навкруги, окрім сопіння Патріота під топчаном – може то він мене розбудив?

Та ні, ось якийсь рух у дальньому закапелку. Це Таня. Вона встає, виходить в їдальню, тихо крадеться до дверей...

-Ти що, Танюш?

Здригнулася. Була закутана у якийсь темний, наче халат, з капюшоном з тонкої

тканини, на ногах незашнуровані кросівки. Здалеку схожа на чорний привид.

-Чаю перебрала, – посміхається, – проводиш даму пі-пі?...

До «дощатої споруди» від ганку метрів двадцять, місяць вже ховається за Пристін. На

цвинтарі – соловейко просто чарівно співає, з луків ще якісь «солісти» тягнуть мелодію

попростіше. Треба вийти по темряві у незнайомий двір. Я взяв у руки чомусь – сам не

відаю чому, не «сучку Ксюшу», що лежала під топчаном, біля цуцика, а ПКМ. Це

взагалі було необачно з кількох причин. «Покемон» великий, важкуватий , незграбний, як для людини середнього зросту, заряджаеться не так швидко і взагалі –

це агрегат більш для тривалого бою, а не для охорони об’єктів від підступного нападу, та про це я якось ... не подумав. Таня сама відсунула засув дверей, першим вийшов я.

Вартового не було... Куди міг дітися? Може за гаражем, щось помітив на тій стороні?

Дівчина швиденько метнулася до вищевказаного будиночка, я ж, тихо ступаючи, підійшов до натягнутої по периметру двору «колючки». За колючкою у світлі місяця, що вже сідав – трави, кущі і хрести з монументами на задньому плані. Оце б відзняти

– думка промайнула. Ось і Таня вже назад йде. А солов’ям впину немає. І деркачі з

лук їм підспівують.

- Чарівна ніч, – шепоче дівчина , – наче у фетнезі...

- Мене цікавить вартовий, – відповідаю теж тихо.

Щось шерхнуло поруч. А, це Патріот, за нами виліз. Я глянув на нього – останні місячні

промені ще світили скрізь гілля – і побачив, що песик весь напружений і дивиться

кудись в бік цвинтаря. І тихе, ледь чутне гарчання, почув я, це було таке особливе

«гарчання для своїх». Саме за це тихеньке гарчання цінували і Патріота і чорного

Сепора хлопці – в такому разі чужий, що крадеться, ще не знає, що собака його

почула, а свої вже бачать, що щось не так. У повітрі наче нависла якась напруга...

Я узяв Таню за лікоть. Рука була ніжна й тепла. Проте тремтіла, як на морозі. Дівчина

глянула мені у вічі...

- Що, Максе, що таке? – певно я мав досить перекошену пику.

Я потяг її до дверей. Вона не пручалася, проте була здивована, ліниво опиралася, але

мовчала.

- Собака ... Собака... Щось чує... голос мій щось аж присів від хвилювання.

Патріот ледь чутно гавкнув, наче кахикнув.Я зупинивсь на ганку . Згадуючи уроки

Лютого, відкинув угору кришку кулемета, поклав на захват першого патрона зі стрічки, кришку закрив і звів затвора, загнавши рукоять у передню позицію. Руки тремтіли, ноги – ватні, стало жарко, аж піт з мене пішов. А з боку цвинтара – я вже чув і бачив –

щось наближалося - котилося. І те «щось» було досить велике. І наближалося воно

швидко, прямо на нас, пробиваючись скрізь чагарники.

-Стій... Стій хто йде, хто це? – Мені здавалося що я горлаю на увесь Всесвіт, проте Таня

потім вже сказала, що голос мій був хрипкий і тихий.

Ось уже рудий Патріот давиться гавкотом з високої ноти, і я вже бачу в темряві обриси

«чогось» за кущами, а пре «воно», як ото підрозділ спецназу у детективних серіалах, вже метрів тридцять... Я поспіхом перехоплюю «покемона» за пластикову переноску, приблизно прицілююсь в «оте» і тисну на гачок. Тріск і гуркіт рвуть глуху ніч.

Надульник плюється іскрами, кулемет тремтить, віддає у плече, слабше, ніж я чекав, але глушить мене довгою, пострілів на десять чергою. Додаю ще... Невідома масса, вже в двадцяти, приблизно, метрах від мене, майже біля самої «колючки»

розвалюється на шматки із воєм, дзявкотом та гарчанням.

Я розстріляв « собаче весілля» з однієї сучки і, не знаю вже скількох, різного розміру

кобелів!

...Слава Богу, на ту подію збіглися не всі. Виявляеться, вартовий дійсно був за

гаражем – що він там робив – невідомо, може з якоюсь місцевою шури – мури, хоч і не

такий вже молодий, а може відливав... А Добрий прибіг – він якраз із двома бійцями

йшов на зміну Мудрому у сільмаг.

Бійців, що спали у гаражі не було вже на місці. Бо ще раніше пішли до сільмага . Там

чорний Сепор теж щось непокоївся ще з вечора. Оголосили готовність номер один. І, як виявилося, не дарма.

Ми з Добрим, стояли серед кущів, боєць присвічував ліхтариком, і бачили ми такий

ось кадр – чиясь чорна, величенька сучка повільно конала у калюжці крові, а поруч з

нею вже потроху холонули троє: худючий приблудний старий гончак, кобель

вівчарки та міцний ротвейлер – обидва в нашийниках, ще якась дрібнота плакала у

кущах відповзаючи.

- Ти сказився? – Добрий і сам розгубився від того видовища.

- Оце ротвейлер – бач з нашийником, і вівчарка теж – це ж собаки фермерів , що нас

тут підгодовують, допомагають, коли скрутно...

- Та вони , як люди ото, перли просто на нас..., – я намагаюся якось виправдатися.

- Хлопче, краще б ти всрався... І зовсім би було гарно, якби ти не влучив. Чорт з ним, з

алярмом... Алярмом більш, алярмом менш – все єдно. А перед людьми – кепсько. Що

скажемо?.. Насвинячили ми, виходить.

Мені й самому було і прикро, і соромно, і шкода ні в чому не винних собак. Уліз як я

й відчував, що улізу – по самі... помідори.

І тут чи Бог змилостивився наді мною, чи то лукавий хвостом ляснув, але...

З глибини цвинтаря, метрів за сто п’ядесят, блиснув спалах, потім ще один і ще...

Черга... Поодинокі постріли... Кулі пройшли вище , слава Господу. Ми тільки почули, як вдарили вони по стіні колишньої пошти. Назад! До будівлі! Під прикриття! Біжимо

з кущів до проходу , повз натягнуту колючку. Плюнули на нас з вога... бахнуло...

дим... Я, впавши на коліна біля бетонного блоку, відповідаю довгою чергою, туди, на

спалахи, ціливсь як тільки міг... І, приглушений кулеметним гуркотом, стрибаю до

маленького окопчика біля ганку. Там вже сидить Таня і тримає у руках переляканого

Патріота. В бік, звідки були останні дві черги, починають стріляти кулемети з

сільмагу... Я додаю туди ще три коротких, пострілів по три-чотири і десь патронів зо

тридцять залишається з сотні – бережу про всяк випадок... Піднести пару коробок

нікому... На сході сіріє... В нас ще двічі плюють з вога, проте далеко – гранати рвуться

десь біля вбитих собак. Чергами більше не стріляють, б’ють поодинокими і кулі

стукаються в цегляні стіни вже не так сильно... З дверей колишньої пошти вискакує

просто до нас заспаний, розкуйовджений Лютий з «ксюшею» у руках. Окрім черг

«покемонів» з сільмагу почнає стукотіти ДШК. Добрий, що скочив до окопа слід за

мною, хапає рацію, кричить щоб «крупним не били»... Ну так, – там же «куток» села

поруч: близько трьох десятків будівель – будинки, флігелі, сараї... Стрілянина притихає

і на нас насувається невблаганний червневий ранок...

13

- Тепер ясно все, – Мудрий, сидячи за столиком у їдальні, водив пальцем по

величенькій топографічній карті. А нас пятеро чи шестеро було навкруг нього – хтось

сидів поруч, хтось заглядав через плече, стоячи позаду. Ранок вже спалахував

рожевими променями скрізь вікна на схід. І цвинтар не здавався моторошним, як

вночі.

- Вони ще з учора терлися десь тут. На цьому «кутку». Будинки є там три покинуті, але

я певен – хтось з сусідів був у курсі справи, хтось їм прикривав зад... Ми щось там таки

помітили, якийсь рух, були певні підозри, але нічого конкретного. Вирішили поки не

чіпати, спостерігати. Може й добре, що не полізли перевіряти – тепер так вже вийшло, що стрілянину вони підняли першими. – Мудрий глянув на мене і посміхнувся. – Хоча

це... не зовсім так. Коли Макс врізав по собакам, вони зрозуміли, що не вдасться

підійти непомітно. Тривога, всі напоготові... І залишатися ще на добу не можна було

їм... Бо ми могли нагрянути з перевіркою в ті хати. А у тилах їхніх – суцільні озера і

луки, дерев немає , все як на долоні... Вдень ми б їх на тих луках при відході точно

поклали б... Знов чекати ночі? А наказ про напад, видать, якийсь мали. Отож, вони

зайшли з боку кладовища і врізали наостанок по вам. А потім пішли луками до своїх.

Ну і добре що у вас не влучили. Наші ... або ти... – він кивнув на мене , – хтось таки

влучив ... Двічі... Поранених тягли і кров там... Гільзи там тільки з АКС – «п’ятірка» , може й «ксюши», далекувато для «ксюш» ... словом ... повезло нам, що без втрат.

- Собачок, – вставив Добрий, – треба відвезти фермерам...

- Як героїчно загиблих... – Це Лютий гуморить, бач.

- Ти, алконавт, блін, помовч, – Мудрий зиркає на Лютого , – Надегустувався, бач у

Антоніни.

- Вибачте , – встряє Таня, – це ж я йому ті ліки...

- А самограй, самограй, блін, теж ти йому наливала? Чи силоміць у горлянку лила?

Таня замовкає, їй холодно «від нервів», її трясе, і «халата» з темно – зеленої тканини

вона не зняла, хоч під ним і одягнута в свій дизайн – камуфляж... Я – наче два дні

тачку з піском тягав. Ходжу незграбно, спотикаючись. Голова не болить, але ж дурна

якась.. І відчуття дивне, хоч і розумієш, як небезпечно було тоді, коли стріляв...

здається не достріляв, не доробив чогось важливого, хочеться на мить повернутися в

пережите і доробити.. достріляти... А водночас, згадуючи, конаючих у конвульсіях

собак, розумієш, що і ти, і хтось ще з наших, міг би зараз отак же дивитися порожніми

очами в небо, як ті тварини...

Ми збираємось у дорогу. Лютий ... не гуморить, не гомонить, невиспана Таня досить

похмура і дивиться скоса.

-Герой ... – каже, – бідних тваринок повбивав. – От противне створіння ця волонтерка.

Забула як тремтіла , стискаючи у руках Патріота, як її кособочило. Ледь не задавила

кобеля зі страху власними руками, а тих, бач жаліє...

Так... ще трохи життєвого досвіду. Я ніколи не уявляв себе героєм, ні... Хоча інколи

були думки «якщо взавтра війна» – думаю, що у всіх такі думки інколи бувають. Але

ніколи не думалося, що таким нікчемним буде мій «перший бій», з яким мене по

тихому привітав перед нашим від’їздом, Добрий. Пригоду на трасі , про яку Добрий, звісно не знав, я боєм не вважав, бо там ми просто тікали від погоні. Я відморозився –

досі прикро було через отих собак, мовляв, якось так з переляку усе вийшло.

- Гарний боєць повинен лякатися в правильному напрямку, – посмїхнувся Добрий у

сиві вуса.

- Та я...

- Не побіг же ховатися, а за кулемета з переляку схопився. Плюс, братику, пл- ю- ю- ю-с. Так і далі роби...

Він потиснув мені руку, шуткуючи посварив пальцем у бік Тані. Лютого пронизав

якимось іронічним поглядом і махнув нам усім – їдьте мовляв геть, під три чорти, один гріх з вами... І пішов дорогою до сільмага. Разом з ним крокував якийсь

невисокий хлопчина, років дев’ятнадцяти з АКСом, здається наш, місцевий, а в пилюці

під їх ногами носився Патріот, наче розминався – готувався в гості до брата свого

Сепора...

14

Він сидів переді мною на стільці «для моделей», оглядав студію – чекав , поки

прокинеться її величність волонтерка Таня. Високий , чорнявий, років тридцять п’ять.

Обвітрене обличчя і «наждачні» від частого спілкування зі зброєю, руки. На

нагрудному погоні камуфляжу одна величенька зірка. Майор. Так вже вийшло –

прибувши на Базу, ми відчепили причепа з дровами, а «тиранозавр» був фактично

порожній – тільки кулемета й набої для нього Лютий кудись скинув. Отож машину ми

відігнали до мого гаража, але Лютий ще хотів потинятися містом, чи то на базар

сходити, чи то ксерокопії познімати з якихось документів. Скутер їхній, увесь час нашої

пригоди гостював у моєму гаражі. Я не знаю, якого біса Таня залишилася в машині –

не вилізла на Базі. Мені – стомленому і усьому «в нервах» тільки гостей не вистачало

– я відвів її у свою «каюту», якимись там покривалами застлав ліжко. Таня витягла з

величенького ранця свого чудернацького темно-зеленого халата з капюшоном і

виставила мене з моєї власної житлової площі. Було це десь опівдні, а високий майор

постукав у мою хвіртку годині так о третій. Постукав і сказав, що йому потрібна

волонтерка така то... І СМС-ку від неї показав на своєму телефоні. З моєю точною

адресою. До того часу я й собі трохи подрімав у кабінеті , проте в голові ще гуло .

По логіці речей, вже скоро мав прибути Лютий, отож, і Таню доведеться будити – їм на

скутері треба вертатися на Базу.

- Товаришу майор...

- Сергій..., – обірвав він мене, – В нашій роботі... краще без званнь.

Так... Що то за робота така... Ловлять когось, абощо...

Йому потрібна була Таня, але він спитав і про те, з ким вона приїхала сюди. Почувши

про Лютого, посмїхнувся.

- Ото вже пригоди Буратіно... У Сватовому дві дами волонтерських за нього

побилися... Молодша старша від нього років на десять, та що старіша – на

дванадцять. Там гімназисток не було, так він кого попало сповідував у гріхах.

Я згадав про те, як Таня роздягнувшись до білизни, заманювала – штовхала

безпорадного Лютого лягти на топчана... і теж так... трохи повеселів.

- Один тут мешкаєте?. Погляд Сергія перебігав по студії, зупинявся на айдарських

краєвидах, на класичних і не класичних портретах моїх земляків, розвішаних по стінах.

- Ну так, один...

- А гості, часто бувають?

- В основному клієнти. Хотілося б частіше.

- А то чиє? – Сергій показує у вікно на флігель, – теж ваше?

- Так – відповідаю (нащо йому це?) - То стара батькова майстерня по дереву. Тридцять

квадратів... Взимку не топлю, втім є там величезна піч під дрова та... вугілля. Тато

обрізками від дерева топив. Піч під старовину, але з секретом...

- А влітку? Влітку там можна жити?

- Ну, звісно, що можна, я там так трохи порядок понавів, інколи там і фотосети знімаю

– сам по дереву не працюю...

- Добре... А з яким секретом піч?

- Замість лежанки там бак вмонтований, з оцинковки, на куб води. Вода нагрівається

разом з піччю, потім віддає тепло. Можна навіть у лютий мороз так накочегарити з

вечора ...

- Я зрозумів.

Дивний він був , майор Серьога. З під Києва. Освічений, симпатичний. Ввічливий

такий... стриманий . І – вовчара в душі ( підтвердилося ). Так нащо здалася йому оця

майстерня – споруда з вогнетривкої цегли, шлакоблоків та дерева? Якась тут

каверза....

-А скажіть мені , будьте ласкаві, Максиме, ви квартирантів не приймаєте? Ну так на

тиждень , скажімо дати притулок офіцеру? І так, щоб його хто поменше бачив?

Зможете? Продовольство на ту людину ми забезпечимо, навіть на вас двох – ну ...

може й заплатим... небагато, але щоб якомога менше бачили ... – він запнувся – ...

його. Ну зара, знаєш, дехто з Луганська почав сюди виїздити, хай думають, у

крайньому разі, що то – звідти, цивільна особа. Мені Борис сказав що ти... можеш.

Цивільний одяг йому... буде. Де розмістити – сам вирішиш. Просто, як до тебе хтось

прийде там, на годину-дві , ти його до флігеля переведи і усе тихо... Згода?

Я подумав про різні можливі труднощі і, як то кажуть, махнув на усе рукою. Нехай

будуть квартиранти. У скрутну пору люди мають звичку сходитися в групи. Бо одному

незатишно.

- Згода..., але ...одного? Чи більше?

- Ну може двох коли... Трьох – максимум.

Так. Життя вирувало далі, як швидка вода на айдарській греблі... І знову Боря щось

підсовує мені. І знову я потрапляю кудись. Куди – не знаю...

15

Червень. Десь під Луганськом гриміло, горів аеропорт. Чотирнадцятого там таки

загинув літак з десантниками. Ефір та інтернет кипіли подіями. В наших глибоких

тилах, звісно було тихіше, проте росли і росли на смугах асфальтових та де не де і

грунтових доріг майданчики блокпостів. Райвідділи міліції та деякі будівлі

держустанов по районах оточувались барикадами. Вночі містом снували бетеери та

різного розміру плямисті «тіранозаври». Напруга. Нічний звук броньованих колон.

«Вертушки» на бриючому польоті, коли гвинтокрил якось раптово вистрибує з за

Пристіна і йде над будинками, розганяючи птахів і лякаючи нервових жіночок.

Постріли на трьох імпровізованих полігонах біля містечка. Оце – червень

чотирнадцятого, а за ним і липень з отим трагічним «Боїнгом», канонадами, боями за

Луганський аеропорт, і за Донецький теж. І біженці, біженці на машинах та автобусах, поодинокі і цілими групами, перевірка документів на блокпоствх, сварки у чергах, спека. І повні пляжі народу на Айдарі – люди знайшли собі якийсь там притулок на

ніч, а вдень – ну куди їм подітися? Та ще з дітьми. Цілі родини «звідти» згадували про

родичів «тут», приїздили спочатку як на курорт, потім, восени приїдуть вже як на

заслання. Стрункі луганські та донецькі дівчата й жінки, засмагали на айдарських

берегах майже «ні в чому», шокуючи і чоловіче і жіноче населення містечка. Люди зі

зброєю, що спочатку викликали якийсь то інтерес поволі ставали чимось звичним.

Вулицями біля центру шлялася БаГаня, патякали про те, як її бідолашну побили тепер

вже «сєпари». Був випадок у банку, коли зовсім юна дівчина у військовому (була чи

другою, чи третьою у черзі), почувши у кишені військових штанів дзвінок мобільного, щоб дістати той мобільний, почала викидати на поличку усе геть, що в тій кишені

зверху було... А зверху там був «макаров»... Ох і історія ж тоді трапилася! Працівниці

банку підняли тривогу, охорона скрутила «грабіжницю» швидко, та вона власне і не

пручалася – перелякалася. Але ще більше перелякалася охорона, а з ними і міліціянти, коли вони вивели затриману на вулицю, щоб довезти до райвідділу. Бо десятка два

автоматних стволів, наче впилися в них надульниками... Інцидент було вичерпано не

швидко, але остаточно. Дівчина просто хотіла зняти з рахунку гроші, кобури в неї... не

було, «макар» носила в кишені, і мобілу теж. А бійці надворі просто чекали Кропиву, доки вона з грошима вийде. Проте побачили її з викрученими руками під конвоєм. Ну

і зреагували...

Були й справи зовсім не смішні – десь з переляку обстріляли цивільну машину

поранили вагітну жінку, десь просто шмаляли всю ніч невідомо в кого... Усього

діставало... і невідомі тіла у моргах були, і цілі біженські команди пішки приходили

через вікна в ЛІНІЇ, що потроху формувалася із шматків протистояння. Через Станицю

– єдине вікно до Луганська накатувались нові хвилі біженцев. Відношення місцевих до

них інколи було негативним з двох причин. Той відсоток городян, хто бігав на

референдум, хто мріяв про «російські танки взавтра тут», вважали, що «порядні люди

повинні або Луганськ від нацистів боронити, або емігрувати до Росії» – переміщених

сюди зневажали, як дезертирів. Проукраїнські громадяни, навпаки бачили в

евакуйованих «сепорів», що перефарбувалися. А величезна група «пофігістів», не

вдаючись у велику політику. Вже планувала, який зиск можна буде мати з тих

прибульців, хто позаможніше. Адже багато хто з переміщених осіб мав при собі купи

кредитних карток різних банків. Наймане житло у райцентрі по цінах досягнуло рівня

Києва...

А ще... Ще кожного божого дня тяглися на південний схід, обганяючи валки

армійської техніки, джипи, пікапи та бусики волонтерів, навантажені усякою

всячиною і вони ж поверталися назад, туди, до полтавського лісостепу, до Дніпрових

берегів, до гір Прикарпаття часто маючи на передньму склі фатальні таблички з

надписом «200» – це везли назад, до рідних хат, до батьківських могил на старих і

нових цвинтарах хлопців, чоловіків дідів, дівчат, жінок і навіть бабусь – всіх отих

наших «Лютих», «Добрих», «Мудрих», тих людей, що ще вчора – позавчора щось

робили, виношували плани, молилися, спілкувалися, одним словом жили кожен своїм

життям, і, інколи навіть закохувалися і жартували...

...Ранок... Десь так пів на восьму... На лавці університетського скверу сидить дівчина

років двадцяти... Поруч – пара валіз, велика сумка і ще якийсь білий мішок. Валізи

старі і явно не підходять під витончений прикид юної леді. Бо одягнута вона хоч і по

дорожньому, проте не без смаку – чорні вузькі джинси, чорна, обтягнута теніска, сірі

легенькі кросівки з білими смужками... Уся якась підтягнута, наче зі сторінок

глянцевої заманухи вистрибнула. Телефон тримає біля вуха і голосно шепче матусі, яка десь ТАМ...

-Ма.а.а.. Тут страшно... тут скрізь ЇХНІ прапори. Тут на кожному кроці ВОНИ... Зі

зброєю... Ага... Ну так, як і в нас там, тільки ж... ВОНИ... Світлана... Світлана пішла до

знайомих, в тутошній педік... Що... Та, мамо, у педагоічний університет, а ти що

подумала? Ну тут філія є... Ага... Ні, негрів я не бачила... Що тьотя Аня, негра бачила?

Де, у Сєвері? Ні, я не бачила американських танків... Не знаю які вони? Та, мама, приблизно знаю – Юра в танчики грає, там графіка ідентична зовнішньому вигляду... І

англійською ніхто не говорить. Ма, ті двоє з Львова чешуть російською чистіше ніж

ми… Чому? Вони ж російську тільки по тєліку чують... І може десь вивчали ...

З за ялинок, що біля корпусу універу, виходять Лютий та волонтерка Таня, з ними ще

якась дівчина з опаленим обличчям. Усі – у військовому. Доріжка, по якій вони

прямують, йде просто поруч з лавкою, що сидить на ній ота юна особа з телефоном

біля вуха. Особа зайнята розмовою і цих перехожих не помічає...

- Ма, ну я не знаю... Може тут десь у Світланиної бабусі почекати, поки прийдуть наші?

Через два тижні? Через два тижні тут буде Ростовська область? Ага, ну так може наші...

якось оточать їх і бою тут не буде... Укри тікають? Як зайці?

Останні слова чує Лютий, він тихенько підкрадається до дівчини, поправляє порожню

кобуру (з пістолетами був дефіцит) і досить голосно промовляє над вільним від

телефону вушком.

- Пані! Українське національне бюро розслідуваннь, полковник Лютий, есть таки пара

питаннь...

- Ма... а.. а.., – «туристка» полотніє, краплі поту миттєво виступають на її лобі...

- Таки пара питаннь, дівчино. Ось перше – якого кольору у вас стрінги?

- Що...? – Юна туристка ось – ось кинеться тікати. Але ноги не слухаються, і все що вона

зможе зробити – це трохи пересунутись по лавці, подалі від чорнявого, бруднуватого

на вигляд, «полковника».

- Телефон будьте ласкаві! – Лютий спритно вихоплює з рук дівчини новенького

телефона... десь ТАМ, невідомо де, щось кричить матуся.

- Так..., – Лютий починає діалог з матусею, як досвідчений шахіст партію з новачком,

– слухаю вас уважно...

- Анжела? Так, тут ваша Анжела... Та не кричить, прошу так голосно ... Ну що ви ото там

репетуєте, га? Полковник Лютий... Так... ну, приблизно так, як у вас там МГБ... Що? Та

заспокойтесь, маман, сьогодні в нас є що їсти, а вона худа у вас. А сало скінчилося... І

спецій не завезли – так шо сьогодні ми стушимо когось іншого... є тут одна

жирненька...

З телефону виривається дикий жіночий рев, матюки, погрози і благання – «не смій

кривдити дитину!», «відпусти негайно, я тебе прошу, як би просила твоя мати...»

Лютий посміхається...

- Ну вламали, матусю, вламали, оце зараз тільки перевіримо, чи немає вошей у її

білизні... Стрінги – покаж!, – Останню фразу він майже кричить. ТАМ, у матусі

починається тайфун, або ж виверження вулкану...

Неквапливою ходою підходить Ведмедик. Цей сьогодні трохи випивши, і від того має

на фейсі по – доброму дивакуватий вираз, як у бравого солдата Швейка. Він , як і

Лютий у формі, з рюкзачком за плечима. Лютий, побачивши старшого напарника, демонстративно стає «струнко», починає грати роль.

- Товарищу енераліссімус України – ось факт на ліцо маємо... Узяли з полічним.

Коректирувальниця вогню... І – дівчині:

- Усє , падла, не дай Бог шось то прилетить щас і тут поруч бахне – зразу погоджуйся на

розстрєл, ясно тобі? Бо по трибуналу буде повєшення, а то неестетично...

Ведмедик, як білш врівноважений дає знак Лютому заспокоїтися... Та марно!

- Неестетично, бо упісяєшся... І висітимеш мокренька... Шкандаль!

- Атставити! Палковник Лютий, ти, панімаш свабоден! – Ведмедик родом звідкись з

Волині, де близько білоруський кордон, тому перескакує на прикордонну говірку і так

вже чудно й красиво виходить у нього .

Юна «сепорка» починає входити у істерику, сльози душать її, і тут раптом встряє Таня.

- Дитинко, заспокойся, ніхто з тобою нічого не зробить. Ми добровольці, – почувши

оте «добровольці» дівча аж верескнуло і затряслося ще сильніше.

- Повторюю, – Таня спокійна як справжній психотерапевт, – ніхто тебе не скривдить...

Лютий... пан полковник, ясно що жартує..., – волонтерка сміялася очима, – Хоча

ремінцем по дупці він може... Ну тут не той випадок... Ти сама приїхала?

- Сама... Тут живе наша родичка у своєї бабусі...

- Так давай ми тебе підвеземо прямо до них, – Таня тикає пальцем у розмальовані

камуфляжні Жигулі, старі, як божий світ. Вони припарковані просто в кінці скверу, метрів за тридцять, – Підвеземо... Це твої валізи, мішок твій?

Від корпусу універу біжить висока білявка у джинсових шортах та сірій футболці. На

обличчі – страх і розпач. Проте очі палають вогнем. Наче у атаку пре.

- Ви ... ви , що, дядько? – хапнула білявка Ведмедика за рукав військової сорочки.

- Це – Анжела, вона ... хороша, вона... нічого не знає тут про нас... прошу, не забирайте

її.

- А ми ось вас обох... перевіримо..., – Лютий впевнено гне свою лінію.

- Атставити! – Ведмедик таки увійшов у роль головнокомандуючого і хоче підіграти.

Отож, звертаеться до дівчат суворим, проте довірливим тоном.

- Досить з нас минулого разу... Спортив , оцей Лютий, гад, одну дівчину – ми хотіли , як належить, ну там... обвінчати... щастя його, що втекла... Ну ви ж йому ... або вже не

давайтесь ... або не тікайте потім, хоч на комусь з вас одружимо. Він, вобще, хлопець

не злий... Ну там може... ремінякою по голой красоте... повиховувати... Політбесіду, знаєш провести...

Дівчата, сприйнявши усе за чисту монету, завмирають – полотніють обидві, проте

руда, майже наголо стрижена Таня «розморожує» їх, підганяє до Жигулів і таки

вмовляє хлопців узяти речі – найважчу валізу хапає Лютий.

Мабуть ніхто не радів так ніколи за Анжелу як її матуся у той день – «доця вирвалася з

українського полону». А Анжела... Анжела довго не могла заснути на новому місці. І

все здавалося їй, що ось за віконцем старого будиночка знов тормознуть оті чортові

брудні, прокурені цигарками та тютюном – самосадом Жигулі і полковник Лютий

(вона дійсно перші дні їх знайомства сприймала його як справжнього полковника) зайде спочатку у двір, потім до кімнати... І скаже що буде політбесіда ... Ну бити, він її, зрозуміло не стане, а ось, якщо він захоче дійсно побачити її, як отой старший казав

«красоту» – ну, може й можна... показати трохи... І дівчина крутилася –

перекочувалася під зеленим марсельським покривалом, під таким точнісінько ...

кілька тижнів тому зустрічали свій перший травневий ранок Макс и Леся Камінська.

16

«Літня зима»... це ж якийсь вчений блажен муж додумався до такого терміну... І

пояснення дав, що десь приблизно у середині липня таке явище можливе – раптове

похолодання з дощами, грозами та сильними вітрами... Воно і правда, в нас так часто

буває – посередині літа похолодає, десь так на тиждень. Або днів на десять... І бувають

сильні дощі і з градом. Батько мій, покійний часто чортихався на таке от явище –

мовляв, як тільки жнива – так відразу й дощі... Щоб погнило, бач, сире зерно. І масово

попроростало. Ось і в нас тепер кілька днів дощить, ну загалом не сильно. Але

відчутно... Ну то нічого – якраз у спеку перед самими дощиками я два весілля відзняв.

Одне – так скромне, зате друге – шик на півсвіту. Робота є, гроші частково проплачені, ну, що ж, працюй і гуляй, Максе, як то кажуть, по суворому розпорядку... адже клієнти

чекають...

Але... Риболовля – то св’яте. Припинився дощик на кілька годин – і я вже біжу до

річища! Без запереченнь! Я колись то «хворів» спінінгом. Тепер, враховуючи ціни на

блешні, твістери, воблери, попери та усяку іншу дрібноту, а також кількість коряг та

водяної трави у тихому нашому Айдарі, спінінг – то шлях до банкрутства. Один мій

знайомий, правда, вийшов з складної ситуації – підзаробив грошей та придбав човна!

Звісно, що потратився, проте тепер дуже рідко губить приманки. Глибина у Айдарі... не

дуже. Є, правда, ями, але їх небагато. Отож, як зачепиться якась китйська нечисть, так, гривень за 90 (і це ще не дорого!), є багато шансів підпливти човником та відчепити. А

я... Я перейшов на «донку». Звичайний спінінг, але замість традиційної приманки –

грузило і поводок з гачком. Місце моє – нижче греблі, на швидкій течії, буває там

людей небагато - усі мостяться ще нижче - за коропами та линами, я ж полюю на кого

Бог пошле у бурлячій, мутнуватій з, якоюсь незрозумілою зеленою піною, воді. Класно, коли ти на плесі нижче греблі один, бо плес, розміром з футбольне поле і три чверті

його – з майже чистим дном, над яким гуляє рибка. Я закидаю снасть, якомога далі, аж

до того берега, роблю натяг, щоб грузило або лежало на дні , або котилося під

натиском течії униз. І чекаю... Коротенький поводок з гачком при цьому теліпається за

водою і... Хто хоче поласувати черв’ячком, опариком, хробачком? Руки в мене досить

чутливі – ось ривок, підсічка... І чути на гачку тріпихається хтось... Ага... Карасик. І

чималий. Він прийшов з низів сюди, можливо далі хотів плисти – адже карасі не

люблять швидкої води, але гребля зупинила його і він застряг тут, годуючись тим, що

Айдар принесе з північних своїх ділянок. Аж раптом на течії карасик побачив, чи

нюхом почув, бутерброда з черв’ячка та опарика, що чомусь їх тріпала течія і...

спокусився. Так... На зажарку, до їнших. Там іх вже три десятки. Карася в цьому році

неміряно – десь то в низах Айдару прорвало греблі на ставках і пішли карасі вгору , проти течії... Я замінив приманку, піднявсь з бетонної плити... Закинув снасть далеко –

добре що немає нікого отам, на центральному прольоті шлюзу. Там зараз

найпотужніша течія і найбільший бурун. Натяг волосінь, грузило трохи крутиться по

піщаному дну, аж ось... Ривок. Він був не різкий – так окунь хапає, І не обережний

туди – сюди – так робить крупний і не голодний карась. Ривок був якийсь пружний та

довгий – я підсік досить різко і... Невже щука спокусилася на опарика? Ні, не щука, але

щось чималеньке зачепилося. Жерех? Жереха не попадало ще мені ловити, хлопці

казали, що в нього потужний перший ривок, він вистрибує, майже як щука, але

сильніше. А тут... просто натягнута волосінь і ривки, короткі ривки, як удари у руку.

Підтягую... опір наростає, починаються різкі рухи туди – сюди. Тримаю натяг, скорочую

дистанцію, накручуючи котушку. Ось уже, уже... Та невже? Півторакілограмовий

головень на якусь хвилину заслаб, перестав смикати і я зумів перекинути його через

бетонного бруса – бордюра , на підгорілу від сонця траву...

Завзятому рибалці, як би йому не поталанило, риби завжди мало. І це мене

втримало від бажання піти відразу додому – три десятка карасів і такий красень –

головень на додаток – св’яткуй вдачу, друже... Але тут прокинулась ота сама

рибальська жадібність. Закинув ще «останній» раз і – клюнула чималенька плотва. Ця

риба, звично тримається косячками по три – пять штук, отож я пішов ловити далі – так, ще чотири витяг, а на п’яту... раптом напала величенька щука. Напала в той самий

момент, коли плотвина пробувала приманку – я вже чув тихенькі ривки, аж тут щука

дала старт з комишів... Розізлившись,я дістав з самого дна сумки сіліконового

віброхвоста з офсетним ( закритим) гачком... П’ять хвилин на перебудову снасті – і ось

я вже ганяю віброхвоста по швидкотечі, де не де натикаюся на кущики водяної

трави... Удар! Ривок? Волосінь натяглася, вібруючи... Ох і важка... Якщо це щука, то...

Головень, при опорі десь так втричі сильніше, за таку ж розміром щуку , а ця тягла, майже як сьогоднішній головень, і, що цікаво – не виплескувалась на поверхню, як це

звично роблять щуки дрібніші, а йшла понад дном, виляючи туди–сюди. Я не форсував

подій – гачок на віброхвості один, а не портійник, як там вона зачепилася – хто зна.

Рвати не треба. Але й затягувати драму – теж не вихід – може відчептится, якщо отак

пориватиметься туди – сюди. Тож підтягую. Переміщуюся до краю плити, тут є така

собі пісчана містинка, що витоптали її ниряльники – екстремали, ті що під греблею

«видирають» раків. Рибина вже добряче втомилася, тягне слабше, тільки інколи

тріпихається,ось вона вже на мілині, виводжу, сильний ривок, я сковзаюсь і падаю!..

Якби хто глянув на цю картину збоку, сміявся б до сліз, або до чогось набагато , вибачте, гіршого... Я впав «п’ятою точкою» просто на межу між водою та сушою, ноги

мої були у воді і штани зовсім змокріли. Та все ж слабини я не дав, спінінга в руках

таки втримав. Але, падаючи, якимось сам того не розумію, чином, зачепивсь –

заплутавсь волосінню за кущик клена – сорняка, того самого, що за два - три роки

може своїми блискучими зеленими паростками заполонити будь яку галявину. Щука, така собі, біля трьох кіло вагою, не зійшла з гачка – мабуть тому, що була дуже

втомлена боротьбою, і на якихось пять-шість секунд майже завмерла. Я розумів, що

найменша затримка призведе до втрати рибини – ось раз у три роки така вже

потрапила на гачок,та ще серед літа – не в сезон. І прогавити? Рішення прийшло

миттєво – на поясі, у брезентовому чохлі в мене висів чималенький ніж – на перший

погляд звичайнісінький, для кухні. Але то – спадок дядька Дмитра, що був великий

фахівець різати свиней – ось і діставсь мені, якщо не найкращій з його робочих ножів.

Лезо з добрячої сталюки, товсте , не дуже широке, руків’я саморобне, але без зайвих

прибамбасів – на зброю не «тягне», аж ніяк. Скромний такий кухарський причандал.

Але небагато хто знав, як можна те лезо нагострити і який удар ним нанести. Отож я, вихопивши ножа, кинувсь до чортового кущика... І замісь того, щоб випутувати з

гілочок волосінь, швидко, різким рухом зрубав кленок, нижче петлі, просто під корінь.

Так, дуже реготалися б рибалки – колеги, якби побачили те. Я, у мокрих штанях, з

ножем та спінінгом у одній руці і кущем у другій, спотикаючись, тягнув з води

товстеньку щуку довжиною десь близько семидесяти сантиметрів...

З заходу насувалася величезна хмара і разом з нею на містечко накочувалася ніч.

Пориви вітру вже несли перші краплі фінального дощу, який мав іти ще цілих два дні.

Городяни намагалися сховатись у помешканнях і просили на поміч велику липневу

спеку... І мало хто бачив – це ж було десь близько сьомої години дуже – дуже

похмурого недільного вечора, як один щасливий рибалка, у мокрих штанях, мчав

вулицями на велосипед , розбризкуючи калюжі, з важкенькою сумкою свіжої риби на

багажнику...

Так, переодягтися... Так, чистити рибу... Мене аж трясло від радощі – нарешті

поталанило! Щука, красень головень, та відбірні плотвини з карасями... Я забив у той

вечір свіжою, почищеною рибою увесь морозильник, смажити та варити юшку

збирався вранці – один чорт дощ періщить, робота є – треба ж відзняте весілля

доводити до рівня... Та сталося не так. Я, взагалі то не люблю дзвінків після десятої

вечора. Несимпатичні вони мені. Але чомусь, останнім часом вони трапляються на

моєму шляху частіше і наслідки мають досить важкі та неприємні. Ось і зараз

розірвавсь мій телефон об одинадцятій сорок своею крученою японською мелодією...

Серьога – майор... Саме він записаний у моєму мобільнику, як «С – ХХХ»... І що там

треба?

- Максе, привіт, ти вдома? Що твориш?

- Ага вдома, рибу дочищаю. На риболовлі був.

- Пам’ятаєш договора нашого?

- ... Власне так, а...

- Чекай нас о третій годині ночі. Приблизно. Можеш варити юшку і смажити рибу, ми

таке поважаємо.

Вони з’явилися приблизно о четвертій. Я вже досмажував щуку, і юшка з головня вже

своє відкипіла. Було їх четверо. Двоє, зі зброєю у чохлах залишилися на ганку під

навісом – дощ лив, як несамовитий, а Серьога , чомусь у цивільному, з величеньким

білим мішком у руках, завів четвертого – меншого зростом бійця (чи офіцера?) у

мокрій, старого зразка плащ - палатці просто до кабінету. Боєць йшов якось

невпевнено – чи то капюшон заважав йому роздивлятися навкруги, чи то ще була

якась причина. Але... Що це? Плащ – палатка трохи розпахнулася, і я побачив якогось

дивного камуфляжа, а на ньому... На ньому чорно – жовтіла смугаста стрічка... і ще

якийсь значок з триколором . Я остовпенів.

-Ну, так, Максику, – голос майора тихий, але слова вимовляє чітко, – оце – Вега . Від

будь яких розпитуваннь – утримуйся, в душу не лізь. Дуже гарно буде, як ніхто Вегу тут

не побачить, зрозумів? Ну, може, тиждень пробуде... ти вже якось , забезпеч... Ось до, речі, мішок, тут є дещо. Від волонтерів. Днів на п’ять достане... Я ще підкину.

Вега...? Я побачив тендітні руки, що поволі піднімали капюшона, тонкі пальці... І... Як

током врізало – було таке мені у ранній юності, коли працював токарем на

заводику... З під мокрого капюшона, на мене дивилися великі східні очі Лесі

Славінської...

Півгодини, як канув у ніч Серьога з двома своїми бійцями, надовго не затримався. І

знов вона сиділа у моїй гарячий, паруючій ванні, і знов тер я її спину. Але цього разу

все було якось по – дружньому, без «перцю», без сарказму. І я знав, що можна

торкатися «скрізь», і що негативної реакції на те не буде, я навіть двічі чи тричі

цілував її у шию та плечі, маючи в нагороду терпкий присмак мильної піни. Витирав її

теж я, аж ось вона надягла на себе якогось дивного тонкого, схожого на спортивний

купальник чорного бодіка, а потім синього спортивного костюма... І стала урочисто-суворою, як та казкова нянька Мері Поппінс. Новороську її форму ми відразу сховали

у дальню шафу – я все зрозумів і ні про що не розпитував, при Серьозі ми мовчали

взагалі, а коли він повернувся до виходу, Леся рішуче і швидко приклала до мого

рота вказівний палець правої руки. Мабуть не хотіла, щоб я, проводжаючи майора, сказав йому щось зайве....

А потім ми довго лежали у моїй «каюті», на широченному дивані, під легенькою

світло – зеленою «марсельською» ковдрою і нам не хотілося нічого – ні розмови, ні

сексу, ні планів на майбутнє, якого у нас взагалі могло не стати за лічені хвилини. Я

відчував її тіло скрізь тоненьку тканину бодіка, доторкався до нього руками, інколи

тягло на поцілунок, але не більше. А нічний дощ, як нічний перехожий – усе йшов

своєю дощовою дорогою, потроху шумів і, певно, вже втрачав останні свої сили. Ми

засинали під його шум, на десять – двадцять хвилин коротенькими уривками

«вокзального» сну, аж раптом знову прокидалися, пересвідчувалися, що це таки все

реально, що ми поруч один з одним... Потім – короткі обійми, два – три ніжних , якихось слова – і знов забуття на короткий термін, знов туман у голові та шматки

сновидінь...

Так минули півтори доби. Півтори дощових доби. Дощ конав, агонізував шквалами.

Ми випили удвох півлітра коньяку, наїлися досхочу юшки та смаженої риби, пекли у

духовці картоплю, потім вже нічого вже не приймала душа, окрім гарячого чаю, без

цукру, але з якимсь чудового смаку печивом та твердим сиром – величенький запас і

того і іншого залишив нам майор... Ми почали розмовляти, щось згадували з минулих

наших двох життєвих шляхів , інколи жартували. На другу ніч солодкий гріх таки

скоївся під ранок – то був взагалі чудовий, чарівний ранок, коли і вулиця і садок

потонули у теплому липневому тумані. Потім туман почав рватися на клапті, легкий

вітерець поніс ті клапті кудись там зі сходу на захід , а скрізь великі вікна у тумані та

хмарах залпом бризнуло на землю сонячне проміння. Сімнадцятого липня. Середина

календарного літа.

17

-Хто я тобі?

Тихий вечір... Ще відчуваються нещодавні зливи –вогке повітря. Парить під променями

сонця, що тікає за Пристін, мокра трава. Ми вмостилися на старому дивані у флігелі, там пахло хвойним деревом та трохи мастилом, але було чисто прибрано і затишно...

Сидіти в хаті вже набридло. Але світитися на всі боки ми не хотіли, отож і знайшли

притулок в колишній батьковій майстерні, розпахнувши її широкі двері – ну майже як

у альтанці...

- Ти про ...що?

- Хто я для тебе, Максе, хто я в твоєму житті?

- Ти?.. Леська...

- Ні, ну... що то значить «Леська»? Наче стрів по дорозі якусь там... гімназистку, типу

оцих героїнь твоїх фотокартин... і отак – «Леська»...

- Чого ти хочеш? – намагаюся бути тихим та ніжним, – ти хочеш... за мене заміж?

- Ну... Не так, щоб дуже... Я боюся набриднути тобі, я ж ота ще... у погонах...

- Перестань, Лесю, ну... час покаже...

- Максе, ти думаєш, ми маємо час?

- Я думаю, маємо.

- Максиме, зрозумій, це все серйозно і надовго. І часу в нас може не стати... за п’ять

хвилин, ось заверещить твій мобільник, або отой мій запищить – і – усе... До відзення, як поляки кажуть... чи як там у них. Ти тут, а мені ТУДИ... Ні, я не ставлю з себе великої

героїні, але як ТІ щось там заподозрють – можуть і грохнути під гарячу руку. А коли

ТАМ... по лінії лазити доводиться – свої можуть накрити...

- Що ти хочеш, Лесю, від мене? Що можу зробити я? Я не можу покомандувати

майором, щоб тебе... відізвали. Я не можу наказати генералам чи полковникам.

Єдине, що можу спробувати я – це зробити, разом з тобою... дитину... Вагітну ж ТУДИ

не пошлють... Але й на це треба трохи часу... Спробуй захворіти, якщо не можеш... ще

раз йти ТУДИ, а ми тут вже... підналяжемо...

- Дурне діло! Не прокотить! І, хоч не така я вже хрестоматійна патріотка, як деякі... Що

ото кричать... та машуть прапорами, але я розумію, що зараз ТАМ моє місце.

- А, взагалі – як ТАМ? Хто ТАМ і ЩО? Ну , якщо не великий секрет?

- ТАМ... люди.Так, Максе, люди. Різні. Багато людей з минулого і з минулим.Багато хто

хоче... назад. Ну і пристосуванців десятки тисяч – одним днем живуть, втім як і ми.

- Назад це ... куди? У Росію?

- Не зовсім щоб у Росію... У Радянський Союз... Розумієш, вони втратили відлік часу.

Багатьом тамошнім активістам за п’ядесят, іхня молодість, кращі їх роки – це отой...

Брєжнєв, а ще Горбачов, що його вони клянуть. Ну є і молоді, є навіть дуже молоді, кому ідеї неокомуністів до душі, але всі вони заблукали у часі, їм здається, що той... ну

їхній світ, що він поруч, тільки простягни руку, відкрий до нього браму – і все, все

стане як тоді було. І, знаєш, що ще? Є і чимало таких, які дійсно хочуть у Росію і ...

хочуть царя. Розумієш, як інколи дивно те чути... «констутиційна монархія». Наче й не

було оцих майже ста років...

- Так, дивно... Майже рівно через сто років. «Август 14-го», Солженіцин. Отож , через

два тижні і в нас... Серпень чотирнадцятого.

- Дивно і страшно. Починаєш розуміти, що так, як було ДО... Вже не буде ніколи. А як

буде щось – то зовсім, зовсім інше.

Вона криво посміхнулася і, раптом, тряхнувши головою, різко змінила тему.

- Ти хотів би мене відзняти? Зробити... Фотосет.

- Та , ну звісно, але... знаєш, як дізнається майор...

- Ти не зрозумів, я хочу, щоб ти відзняв мене голою... Зі спини, з боків, так щоб не

впізнати обличчя, але з усіма... подробицями... Ніяких там фігових листочків. І щоб

красиво. Потім надрукуєш пару варіантів, повісиш на стіну. І моє тіло житиме тут. В

тебе, у твоїй студії.

- Ну ти... даєш, матінко, – в мене щелепа відвалилася.

- Хочу! Розумієш, що таке жінка, яка чогось то дуже – дуже хоче... Наприклад, побути

якийсь час... Афродітою...

- А ще чого? Багато грошей?

- Ну, взагалі то не завадило б. І сто поцілунків на додачу. По всьому тілу! Рівномірно! А

ще я хочу... Трохи романтики у нашому сірому сьогоденні! Давай зробимо фентезі!

- Це ж як то розуміти?

- Зараз ми зачиняємо оцю милу хатинку, ти йдеш в будинок до своєї «каюти» і

відчиняєш навстіж велике вікно. А я... я буду зовсім... без усього – я одяг тобі спочатку

у вікно закину, а потім .. зовсім... зовсім гола залізу до тебе сама по отій маленькій

драбині. Ну, вважай, любий, що сьогодні більшої дурепи, ніж твоя лярва Леська немає

на білому світі...

Вікно моєї «каюти» виходить у глухий двір. Зліва – його прикриває стіна сусідського

сараю, з правого боку – мій флігель. За будинком – город, садочок – і від суісідів з

іншої вулиці високий паркан – тож усе глухо. Але з правого боку, поруч з флігелем, таки є «віконечко» у сусідні двори... Ні, бабуся Варвара не має звички, підглядати. Не

до того ій після дощів, та з ії ревматизмом. Але ж за нею, за бабою Варварою, стоїть

будинок лікаря, Сергія Павловича, в якого хронічна допитливість поєдналася з таким

же хронічним безсонням і звичкою тинятися по півночі своєю садибою туди – сюди.

Отож можна уявити, яку таку чудернацьку картину спостерігав шановний лікар у

сутінках липневого вечора 2014 року, засівши у густеньких кущах бузку.

15

Як йде від нас літо? Це досить цікаве явище. Все починається наприкінці серпня.

Коротшає світловий день, приходить довша ніч, а з нею – холоднішають ранкові зорі.

Холоднішають вони по – різному. В якийсь ранок просто на світанку хмарки набіжать

на обрій і сонечко вийде з за них десь на дві – три години пізніше , буває додасться

до таких хмаринок ще й дощик прохолодний , або різкий вітерець зі степу, а буває

просто вогкий туман стане над Пристіном... І так – днів десять. Далі сонце усе нижче

і нижче ходить над обрієм і вдень від нього вже немає того тепла, що підігрівало степ

та містечко у червні – липні. Отож, і вечірні зорі стають прохолоднішими. І так ще... ну

може тиждень. Потім, здається, що літо бере реванш – звідкись падає на землю

душна ніч, буває і не одна, а дві – три поспіль. Хмари не показують ні сонця, ні місяця, проте у повітрі тепло, навіть спекотно. Уха пилюка на зубах тріщить, після проходу

автівок дихати нічим. Аж раптом просто на оту спеку з неба зривається дощ. Він може

початись, коли завгодно, може йти три дні, може три години, але кінець такого дощу

майже завжди однаковий – під вечір вода перестає литися на землю і на заході

суцільний фронт з хмар піднімається над обрієм, звільняючи на тім обрії нешироку, світло – зелену смугу чистого прохолодного неба. Далі хмари рвуться, випаровуються, зникають у вишині, як крига у воді весною, темнішає, на глибоке небо виходять у свій

вічний танок зірки і падає на землю тиха ніч. Перша прохолодна ніч. Перша ніч, коли

хочеться просто щільненько позачиняти – позадраювати вікна, і , згадується, куди ж ти

засунув після травневого прибирання ковдри. І перший ранок, прохолодний, з такою

росою, що знов таки згадуєш, де ті гумові чоботи поділися і де водостійкий крем для

шкіряного взуття. І усе це разом значить, що літо вже потроху збирається в дорогу. Ще

може бути тепло, навіть душно удень, проте вранці і під вечір холодком віє вітерець. І

свіжіст’ю, а не болотом починає духм’янути річка. Так повторюється кілька разів, і з

кожним таким разом тепла стає усе менше, а прохолоди – усе більше. А там вже і

вересень добігає свого краю і починається справжня червоно – золотава осінь.

Але до жовтого листя ще було далеко. Леся пробула в мене тижнів зо два, до третього

серпня. Я відчував себе одруженим чоловіком, і єдине, чого мені в цьому сенсі

бракувало – я не міг вивести свою, фактично дружину, «у світ». Хоч і тривожні були

часи, проте в містечку працювало кілька барів, на стадіоні було проведено два

футбольних матчі, правда ну зовсім... «місцевого» рівня, якихось три концерти

блукаючих обласних труп промайнули у Будинку культури. І на пляжах вдень, і у

парку вечорами таки скупчувався народ – правда половина була військових , інколи

переодягнутих в цивільне. І, якби можна було піти на якийсь з цих заходів нам , парою

ну це зовсім нагадувало б родину. Але... Не можна. Ми відразу звернули б на себе

увагу місцевого бомонду, що старався з усіх сил продовжувати жити мирним життям.

Від того старання у прожареному сонцем містечку було зовні досить спокійно. А ось

по околицях, на вигонах та пустирях, вечорами коїлося щось таки неладне –

стрілянина, «ляпали» сигнальні та світлові ракети. Інколи гахкала граната, частіше

світлошумова, але інколи й бойова. Поступово почала працювати комендатура, за

нею військова прокуратура – когось то там піймали і навіть закрили у СІЗО за

незаконну стрілянину та переховування зброї. Але так чи інакше, постріли та вибухи

регулярно тривожили народ чи то вдень чи то вночі.

Я намагався не залишати Лесю вдома саму – до мене ж міг просто заявитися той же

Боря, чи навіть Лютий з Танею, або своєю новою пассією. Дівчину ту, нову, років

двадцяти, звали Анжелою, вона була з Алчевська, студентка, зараз заявилася до нас

так би мовити тимчасово – мешкала у дуже далеких родичів, у маленькому

будиночку, десь біля собору. Отож, я пам’ятав настанови майора Серьоги та

виконував їх у повній мірі – «Краще буде, якщо Вегу в тебе ніхто не бачитиме. Ніхто, це по можливості, ЗОВСІМ НІХТО, зрозумів, Максиме?» – усі два тижні слова його

стояли у моїх вухах та пульсували у мізках. Тому я не виходив нікуди, окрім «робочих

замовленнь», яких було не дуже густо. І ще до Бориса пару разів навідувався – Боря

жив за півтори квартали, ближче ло Бугрів, над старим, вже заболоченим озерцем , у

будиночку типу «блокгауз», як ми інколи жартували. Так сталося, що в юності своїй

ганяв Борис беушні автівки з Польші, і, наганявши на кругленьку суму, виторгував у

якогось збіднілого бариги недобудований дім, що мав бути двоповерховим. Але ні

сил ні коштів, ні великого бажання добудувати споруду в Бориса не було, отож дістало

ресурсів просто накрити дахом цокольний поверх, а так вже точніше – напівпідвал з

гаражем, трьома маленькими кімнатками і однією величенькою. Слава Богу, барига

роблячі проекта, передбачив усе – і зручності теж, але ось вікна – вікна були зроблені

– ну чисто тобі амбразури у доті – маленькі. Отож і вийшов приземистий, якийсь такий

зовні похмурий «блокгауз», проте теплий і товщина стін була... Боря хваставсь, що їх з

гранатомета не прострелиш. Там і жив Боря з дружиною своєю – тендітною, але

сильною Іванною, яка була моя «майже колега» –бо знімала відео, а все містечко

звало її чомусь Жанкою. Жанка завагітніла у кінці квітня, якраз під час подій

післякримського синдрому. Але деякі замовлення вона ще робила, незважаючі на

свій стан. І робила, так сказати класно. Мені доволилося працювати з нею в парі – то

чорт був живий, а не оператор камери. Звідки брала вона їдеї – сам Бог тільки знав –

могла з будь якого самого занудного сценарія зробити бомбове відео. От саме в

«блокгауз» я заходив по роботі, залишивши Лесю вдома одну, з попередженням «не

світитися». Борис вже служив у батальйоні, стояв на блокпостах, а інколи їздив по

дорученнях. Одного разу бачив я у нього вдома і «свого» Серьогу – майора і ще

якосось незнайомого капітана – та скільки їх зараз бувало у місцевих – не порахуєш...

Справи на ЛІНІЇ були не з кращих – наші то майже узяли Луганськ у кільце, то знову

відкотилися без підкріплення – з ТОГО боку почали з’являтися «дикі гуси» - колись, ще

при Союзі так звали «солдатів вдачі». І якраз під час великої трагедії під Іловайськом

в нас, тут вибухнула невелика, проте гучна драма.

Першого серпня Серьога подзвонив мені ще з ранку, сказав, що післязавтра я буду

вже «вільний від обов’язків». Леся теж це знала – він ій кинув СМС-ку на день раніше.

Розставання було важким, бо звиклися ми дуже за ці дні і ще не встиг «побут» нас

торпедувати. Очі були... трохи на мокрому місті, бо обидва знали – не у санаторій їде

моя «міліцейська майорша», а ТУДИ. ТУДИ де може бути ВСЕ ЩО ЗАВГОДНО! Це

додавало смутку і гостроти відчуттів. В моїй голові крутилося відразу кілька таких от

історій, коли пари розлучалися фактично назавжди, думаючи, що розлучаються на

пару місяців. Але то були якісь далекі, книжкові чи кіношні історії, а тут все було

справжнє. Справжні постріли, справжня кров, справжній страх. Серьога заїхав за нею о

десятій вечора третього серпня. Вона вже була одягнена в свою, ЛНРівську форму, яку

ми випрали й привели до ладу в перші ж після отого романтичного дощу спекотні дні і

чекала. Націлувались ми раніше – вирішили своє особисте життя не афішувати. По

братанські потисла руку. І вони пішли. Пішли у ніч два майори, залишивши на самоті

мене з моїми думками. І раптом знов, з глибин пам’яті виринула на поверхню якась

книжкова історія, здається з Джека Лондона, коли дівчина, що захворіла на проказу

вимушена їхати на далекий острів у вічне вигнання, а її коханий залишається жити у

нормальному суспільстві... Так , інколи дуже важко пережити те, що їншим здається

дрібницями...

Пару тижнів я їздив на Базу разом з Борею – Борис на відміну від Жанки був у курсі

всього, але дипломатично мовчав. А ми на базі ремонтували волонтерські, тобто

прислані волонтерами автівки – серед них було багато таких, що ледь доїхали до

наших степів, з тієї ж Волині, чи то з Тернопільщини, доїхали з останніх своїх автосил

та й стали на мертвий якір. Треба було давати лад, перебирати вузли та агрегати. І

цим ми займалися під незлим серпневим сонцем, а бувало, що й під дахом, у

закритих боксах. На Базі годували, гарно годували, проте бувало нудновато – народ

був розкиданий по обє’ктах, спілкуватися доволі часто було ні з ким. Прийшла звістка, що Лютий з двома бійцями потрапив в полон до ЛНРів. І невідомо чим би те усе не

закінчилося, якби підрозділ Доброго не захопив, десь під Старим Айдаром чотирьох

росіян зі зброєю. Просто обміняли за три дні, та й усе, навіть нікуди «нагору» не

доповіли, ризикуючи нарватися на неприємності. Десь під кінець серпня, коли під

Іловайськом завязалася дуже серйозна рубка, у одну з жарких субот Борисова Жанка

підрядилася знімати на відео гучне сільське весілля на маленькому хуторі. Зовні було

наче все пристойно – цілком нормальні, тверезі молоді та батьки, родичі великою

групою, перед РАГСом традиційні поцілунки та обійми... Я в той день теж був

зайнятий – знімав на фото два неурочистих, військових весілля. Одна пара була з

якоїсь бригади, друга – наш доброволець брав у дружини волонтерку з Кривого Рогу.

Проте, це були скромні вечірки, більшість гостей – у камуфляжній формі, дехто навіть

з особистою зброєю у кобурах. Те ж весілля , що знімала Жанка, сиренами автівок

переполошило усе містечко. Я бачив, як Жанка метушилася, незважаючи на досить

солідного «животика», як щось доводила своєму напарнику – міському супер

фотографу Руслану, як ганяла молодих у парку, навкруги нашого сумнозвісного

потворного фонтану... А от коли віджїзджали вони, на недалекий, але глухуватий хутір

– щось кольнуло мене під серце... Не сподобалися мені семеро типів у якихось

занадто кольорових, яскраво синіх та коричневих костюмах, що заявилися вже під

кінець урочистої церемонії на старої моделі, але добре доглянутому «мерині» та

новішій якійсь корейській тачанці – обидва авто були з харківськими номерами. Ці

типи не були схожі на серйозних мафіозі, скоріше на якихось напівкримінальних

бариг, проте нахабства в них було не міряно. Вони голосно матюкали «власть» , що

ото наставила блокпостів «і не проїдеш»... Цілували молоду, ледь не у засос, а один

щось там таке вичитував молодому, що той, якось нервово і досить швидко потяг

свою тепер вже половину до розцяцькованої, кольору темно – зеленого пляшкового

скла, весільної машини. Потім довгий кортеж рушив на пошуки традиційної

«галявини холостяків», де вони збиралися побіситися перед великим весільним

банкетом, і ще помітив я, що хтось з батьків, якогось біса, не знаю якого, привів Жанку

саме до старого «меріна» і доручив її трьом отим новоприбулим, що у «меріні»

сиділи... Не сподобались мені ні ці гості, ні їх машини, і , особливо, не сподобався

погляд одного з отих прибульців, що пройшовся по Жанкіним (вона до вагітності

регулярно робила вдома якісь там вправи для гарної фігури) симпатичним формам...

Оце й був початок нашої маленької драми, яка вибухнула на тлі великої Іловайської

трагедії...

Приблизно о п’ятій вечора (в серпні це ще день) Борисові, що змінивсь з блокпосту і

дрімав у «блокгаузі» з калашом збоку ліжка зателефонувала Жанкіна подруга, що її

на те хутірське весілля «засватала». Зміст був такий – оті прибульці з Харкова – потім

з’ясувалося, що були вони торговці м’ясом з не самою кращою репутацією, затримують Жанку на хуторі, і , кажуть що не відпустять до ранку. Руслан, що поїхав з

ними, був відпущений раніше, з холостяцької галявини – взагалі, Русланчик ломив з

більш – менш багатих особ такі гроші почасово, що його довго на весіллях не

затримували. Банкет було організовано, як я вже казав, на досить глухому, хоч і

близькому від містечка хуторку з пятнадцяти будинків. Але проїзд туди був , як на

Денисівку – «три дні лісом» – треба було перетинати Айдар та об’їзджати болотисті

луки. Батьки обох сторін вийшли з гри дуже швидко – чоловіки понапивалися, дружини потягли іх спати і старшими родичами зі сторони молодого якраз то й

виявилися двоє з тих сімох м’ясників, котрі теж були вже добряче нагазовані. От

комусь то з них і припала до смаку Жаночка, з ії степовою красою, засмаглим тілом і

великими темно-сірими очима.Так і почалося велике непорозуміння – на прохання

Жанки відвезти її у містечко, або хоч до першого – ліпшого таксі, п’яні мясники

відповіли матюками, а дізнавшись, що «чоловік ось повернеться з блокпосту, а мене –

немає вдома» найнахабніший з них заявив Жанці, що того мудозвона чоловіка вона

більш не побачить, отож поїде з ним до Харкова, а потім у Бєлгород... І три придурки

скрутили тендітній жінці руки і відібрали мобілу та відеокамеру... Усе це Жанкіна

подруга Борису видала за три хвилини і весь час той ридала, просячі пробачення за

невдалу рекомендацію... Боря... сказати збісивсь – так нічого не сказати – він дійшов

до точки... І викликав до себе вже знайомих мені Андрія (Укропа) та Ярослава

(Славка) зі зброєю. Про це дізналася Таня – гречанка (Гречка), але дізналася пізно, коли хлопці вже відїхали з Бази. Таня розуміла, що може накоїти на весіллі

невиспаний знервований Боря, та ще з цими двома відчайдухами. Отож вона хутко

підняла на ноги Ведмедика, а також ДяКолю (йому було за 60 і звали його Микола), ну

і ще трьох бійців і таки додумалася подзвонити Серьозі – майору. Лютий в той час

був вдома у бабусі біля церкви, де його, сильно побитого й контуженого доглядала

Анжела. Проте ніхто з цих «миротворців», які дійсно хотіли трохи заспокоїти Бориса, не знав дороги на хутір, отож я... ну знову таки встряв у не дуже гарну пригоду. Бо

дорогу я знав. Серьога – майор теж її знав, вже бував там у якихось справах, але

чомусь того дня він «застряг» під Новоайдаром – щось треба було йому там – отож

один чорт запізнився б години на півтори. Ми мчали на вже знайомому мені Таніному

«тиранозаврі» як оскаженілі – за кермом був якийсь незнайомий мені Казах, втім на

казаха не схожий. Комиші, калюжі... ось смуга бруду на траві – тут недавно йшла якась

машина. Джипа кидало, незважаючи, на чималу його вагу. Бійців набився

повнісінький салон – всі були озброєні і злі на причину та обставини цієї подорожі.

Старий, з вибитими зубами (тітушки на майдані постаралися) прапор намагався

розповісти якийсь там анекдот, але «тіранозавра» швиргало так, що зосередитися ну

зовсім неможливо... Отож, коли блимнули на низькому вечірньому сонці вікна

хутірських будинків, ми усі досить похмуро мовчали.

- Де весілля? – Дя Коля висунувся до першої ж огряднуватої тітки, що тягла на

буксирному, білому колись канаті, двох кіз з пасовиська додому.

- Та он – махнула вона рукою у бік ставка, де жовтіла будова з новенького «фаготу»

(сорт цегли), і звідки, раптом гупнув поодинокий постріл.

- Бляяя... Хоч би не замочили нікого, – звично добрий Ведмедик сердито кривить

носом. – А то не відпишемося...

«Тіранозавр» гальмонув зі скрежетом біля того, знайомого мені Борисового «бобіка», що майже притулився до височенького бетонного паркану. Ведмедик, при повній

формі, з калашем, за ним Таня, ДяКоля, врешті всі, крім Казаха, та й я грішний, наче у

атаку рвонули крізь відчинену ковану браму до великого, частково покритого навісом

двору... А там... На потоптаній траві подвір’я лежали на спинах тримаючи руки за

головами і сильно розчепіривши у боки ноги, близько десятка св’ятково одягнених, але розтрьопаних і досить хмільних чоловіків. Між ними гуляла, щось винюхуючи,

батальйонна вівчарка Грета. По краях «композиції», влаштувалися на стільцях Боря , Ярослав та Андрій – ну цих я без автоматів взагалі не сприймав. З за кущів шипшини

та молодого вишняка, що ріс ближче до великого жовтого будинку, подекуди

визирали чиїсь перелякані фейсики, нюхали повітря, як ті мишенята, і знов ховалися у

зеленому лист’ї.

- Комендатура! – я й не знав, що добрий та спокійний Ведмедик може так горлати, –

де тут сепори?

- Які ... – хтось з лежачих м’ясників спробував було подати голос, проте такий його

маневр виявився не до смаку великій, чорно – рудій Греті, котрій Андрій таки видно

дав команду «Стерегти». А вже вивчена Грета була капітально... Вона гиркнула і

рвонула до порушника з гучним «гавом».

- Робимо огляд! – Ведмедик, як треба, і Грету перекричить, – Де заручниця? Кажіть

самі – де?

- Я ось – бліда, трохи тремтяча Жанка вийшла з під навісу, – так, мене втримували

силою і не пускали до чоловіка, котрий приїхав, щоб мене забрати. Я напишу все як

буде треба...

- Буде! А зараз – огляд! На добровільній основі! Постанова не потрібна – ми просто

глянемо що і де!

- Братики!, – з під навісу викотилося шість пудів господині – матері молодого, –

рідненькі ... та відпустіть ви їх, бо п’яні ж були... Ну, дурили... Ну сподобалася їм та

кіношниця в смислі... відушниця...

- А як нам зараз ви, шановна, сподобаєтесь? І ми нап’ємося п’яні і почнемо тут...

Учбовий бій, скажімо, а ви будете в нас полонена – то як?...

Зашарілася – почервоніла господиня, аж ось накинула оком на височенького, мускулястого Ведмедика, що був від неї молодший років на десять-дванадцять – сама

тобі мрія п’ятидесятирічної , ще при доброму здоров’ї молодиці...

- А зброя , ваша де? – це ДяКоля підключився і якраз вчасно.

- Та яка там зброя – знов хтось з землі простогнав... І знову захлинулася гавкотом

Грета...

- Лежати. Я сказав! Лежати всім! І будете лежати, доки сам хтось не зізнається, що

саме він намагався роздягти мою вагітну дружину!, – загорлав Борис. Щоб САМ, б.... ь

у мене зізнався, а жінка мені скаже потім – він чи ні... І я йому засуну у дупу надульник

і гахну третиною холостого заряду...а як не зізнається ... Усім гахну... Патрони вже

розряджають!

- Атставить!... Комендатура! Всі затримані ! Всі під підозрою в намаганні викрадення та

згвалтування вагітної дружини нашого бійця, – загартований командами голос

Ведмедика гудів, як великодній дзвін на Святомиколаївському соборі.

- І ще за сепаратизм! – нарешті відкрила рота Таня.

- Та який, який сепаратизм... та собаку, собаку приберіть що ми чи кинемося на вас , ачи що, – розрепетувався м’ясник з подраною пикою, цікаво, хто то його так – Грета

або Жанка манікюром...

- Ми ж за Україну, хлопці , ми ж за неї рідну нашу... от як у Харків повернемося, – це

кучерявий , у синьому костюмі з золотими зубами – відразу в добровольці, чи в ті ото

волонтери... від нього тхнуло самогонним перегаром і чимось часниковим метри на

три – аж Таня скривилася , бо ближче усіх до нього була.

- А мене чомусь у Бєлгород звали, шановний, – вставила свого Жанка.

- За Україну, кажете? – негучний голос від воріт.

Встиг... Ну так, Таня ж йому дзвонила... Посеред двору сторяли двоє – майор Серьога

у цивільному і невисокого зросту сивий худорлявий чоловік у старій потяганій

ментовські сорочці та новеньких камуфляжних штанях... Дільничий...

-Я є співробітник військомату, хлопці, і так як ви хочете добровольцями, то й відразу

можемо... зарахувати..., – і майор витяг з невеличкої, захисного кольору сумки, теку з

паперами...

16

Петрович (Фінансист , командир волонтерського центру) «від нервів» аж бігав по

своєму невеличкому кабінетику.

- Ти чим думав, га? Чом до ментів вчасно не подзвонив? Що, не міг з машини, коли

туди їхав? Ще з міста , коли хлопці могли взяти кермо?

- Та... якось не додув, – невеселий Боря сидів у кутку величезного шкіряного дивана, що займав півкабінета, і де досі лежала подушка Бравого, що він на ній відсипався

після ночі на блокпосту.

- Зрозумій, нарешті, – тут ми – волонтери багато дечого можемо – дасть Бог усе

поставим на місця, а там ,поза зоною АТО, у Харкові, вони знайдуть адвоката ватного і

почнуть вас топити, у багнюці топити... Понапишуть заяви... Та, взагалі, дільничому, дільничому подякуйте, за те що правильно усе зафіксував, – Петрович клацнув

запальничкою, підкурив щось таке невітчизняне, ароматне і різке.

- Майору теж магар виставлю, – Боря бубнив під ніс, – ну і менту... Щоб все

оформили...

- Та це , знаєш, друже, – це все без пойнятих... І свідків, нейтральних спробуй – знайди.

Ну , скажімо почнуть Жанку на допити викликати , як потерпілу... можуть навіть до

Харкова заставити їхати – воно їй треба? У такому стані... Як би з перших хвилин сигнал

був, що там до жінки чіпляються – то зовсім інша справа... А тут можна використати, навіть те, що вона без патенту працювала на весіллі... І, взагалі... Хлопці, зрозумійте

нарешті, що сепори і раша чекають від нас усяких дурниць! І кому то знати, як не тобі, Боря!

Борис мовчав, кривлячісь, дививсь під ноги, на засмічений піском лінолеум...Врешті

казати було нічого. Влізли... А за вікном пустував з погодою серпень, то спекою давив, то дощиком прибризкував, наче насміхавсь над людським конфліктами, перемогами і

поразками, вірніст’ю та зрадами, конфліктами та усяким іншим дріб’язком

сьогодення...

П’ятого вересня погожого ранку, теплого, тихого, раптом потягло зі степу таким вже

напівосіннім вітерцем. Вітерець був слабенький, але відразу нагадав про осінь і аж

сумно на душі стало... І тривожно... Я підмітав асфальт біля ганку, збирав перші жовті

листочки липи, аж раптом... Дві довгих кулеметних черги прорвали тишу... «Покемон»

– відзначив те я. У відповідь рубанули поодинокі постріли з автоматів, потім короткі

черги... Що то є? Швидко одягнувшись по спортивному – темно синій костюм та

кросівки я рвонув на своєму вело-ровері ближче до центру...

Монастирська вулиця була захаращена армійською технікою – танки, бетеери... Усяка

дрібнота, типу « таблеток» – «буханок» ліпилася аж по газонах. Між рядами техніки

снували бензовози, інколи – квадроцикли добробатіців та волонтерів. І скрізь – бійці.

Втомлені, неголені, з важким бліндажним «духом», у потертій, часом брудній формі.

Хтось зосреджений, хтось схвильований... Вони збивалися у малі групки та щось там

обговорювали. Метушилися туди – сюди офіцери. Раптом з бокової Красної вулиці, на

якій не було асфальту, вискочив на добрячій швидкості сяючий свіжою фарбою, але з

плямами бруду по всьому корпусу, танк. Він пройшовся асфальтом, наче щось

шукаючи – на асфальті подекуди залишалися сліди від траків, а потім враз подався у

такий же боковий неасфальтований завулок. Мешканці дворів з цікавіст’ю та тривогою

слідкували за його маневрами. Я гнав свого ровера по Монастирській у бік центру, переважно пішоходними доріжками, на яких в той час зовсім не було людей. Навіть ті, хто спішив у ранній час на роботу, наприклад з Бугрів у центр містечка, подалися

боковими, непроїздними вуличками та завулками. Біля старої гімназії знайомий мені

по риболовлі, товстенький, по домашньому розхрістаний дідусь Федякін, весело

привітавсь зі мною і прошепотів майже у вухо...

-Тікають, бля..., українська армія тікає!

Бити чи лаяти діда я не став, тільки пожалкував, що не почув оті слова його мій

приятель Лютий...

Я не знаю багатьох подробиць того, що коїлося в той час під Іловайськом. Нехай про

них розповість той, хто там був. Я бачив тільки те, що відбувалося в нас, і тільки про те

можу розповісти... На блокпостах був справжній безлад – скупчення машин, черги їх, сварки та матюки. Знову гвинтокрили шмигали туди – сюди. «Хахли тікають» – чулося

інколи у чергах до двох наших більш – менш пристойних супермаркетах. У фотосалон

Русланчика прийшли двоє хлопців, років по шістнадцять і досить серйозно попросили

сфотографувати їх на паспорти Росії, мовляв казали батьки, що не треба даром гроші

витрачати на фото для українських документів, трохи почекаємо – і зробимо російські.

Автостанція вирувала як море після землетрусу – біженці прибували – вибували. Усі

шукали квартири, гаражі, якісь там тимчасові приміщення... Потім вже почали

перебиратися ЗВІДТИ спочатку приватні фірми, а за ними вже і державні установи, ті, котрих не перевели сюди ще у травні – червні.

Але п’ятого... В той день кілька десятків бійців-контрактників, не знаю вже з якої

частини, покинули позиції і тікали у напрямку Сватове – Харків на віджатих автівках.

На одному з блокпостів їх зупинили добробатівці. Не знаю щодо вбитих , але поранені

були точно. На іншому посту таки знов влетів у халепу Борис – кілька таких же самих

контрактників – втікачів, разом з двома офіцерами, усі в цивільному на трьох бусах, повних барахла з розбитих крамниць, та ще з якимись «дикими» шльондрами

намагалися проїхати на Сіверодонецьк, що був вже наш. Борису і Укропу та компанія

вельми не сподобалася і вони почали тягти кота за хвіст з перевіркою документів, а ще

один, не знаю позивного, свиснув на допомогу Ведмедика з командою... Памятаю

тільки збиті кулацюги Ведмедика, та блямбу під оком у Борі. Проте усіх тих, що їхав у

автобусах комендатура потім прийняла з радіст’ю – бач, половину роботи за неї

зробили добровольці...

І потяглися умовно асфальтовими шляхами каравани техніки. Перші два дні усе

рухалося на захід – закіптюжені танки, що смерділи горілим металом та якимсь

специфічним різким пороховим, чи то що, духом, тягачі з тими ж самими танками та

самохідними гарматами на платформах, КРАЗи та МАЗи, навантажені усяким

військовим барахлом так, що здавалося увесь Світ виїздить кудись на іншу планету...

Потім тяглися порожні бензовози, санітарні фургони і «таблетки» з «буханками» ву

величезній кількості. На третій день... Знов пішла валка, але у зворотньому напрямку.

Ті ж бензовози, але вже заправлені «під вінця», інші танки, інші БТРи. Тягнулася

«арта», гриміла важкими лафетами, новіші машини (чи просто приведені у стан

Божий) везли нових, краще одягнутих військовиків... І так чотири дні... Притихли

клікуші, поховалися у свої кубельця, придурилися «обіженними»...

То був страшний і цікавий час... Напруга... Внутішня готовність до будь чого... І, не буду

брехати, підйом чогось Справжнього... Усі на той час поділилися на дві частини...

Перша – вірила в Україну, незважаючи на внутрішні конфлікти між різними частинами

суспільства. І ця частина, будучи у меншості – вдсотків 30-35 її було, намагалася попри

все зробити ЩОСЬ важливе і для себе і для країни. Друга частина, на жаль їх було

більше – в Україну не вірила і бажала ій як можна скоріше просто «розвалитися» в

надії на те, що «може Путін нас підбере»..., а між строчок читалося: «підбере, нагодує і

грошей дасть...». Це розуміли усі і тим, хто став на захист своєї землі, навіть цей

негатив додавав впевненості і рішучості у діях... Проте втрат було багато...

17

П’ятнадцятого вересня я запам’ятаю до кінця свого не бідного на всілякі пригоди

життя. По перше то був день народження колишньої дружини. По друге –

чотирнадцятого майор Серьога – а таки виявилося що то було не тільки ім’я. А ще й

позивний заявивсь до мене рано – вранці.

- Ну, Фотику, ти наш рідненький, – ось вже й мене позивним, бач нагороджено, – як

хочеш, то їдемо під Щастя, ну так майже на нуль... А може й на мінус один... Можемо

залетіти..., – майор сміявся, але очі були серйозні... Серйозні і стомлені. І обличчя не

голене. І одягнений по волонтенрськи – без відзнак... Враховуючи те, що знав я про

нього – нас на нулі чекало щось... незрозуміле і небезпечне... можливо дуже

небезпечне.

- Та, власне... А що я маю робити?

- Кореспондентом будеш – ось тобі посвідчення від місцевої газети..., – Серьога

виклав зі старого, вицвілого на сонці армійського підсумка невеличку книжечку. Я, зазирнувши в неї, зніяковів:

- А фото моє ти звідки?...

- Та не сци, братухо, з твого фєйсбука аватарку... Ну а що – везти тебе фотатися, скажімо до Русланчика вашого, ватного? Ні, як не хочеш, або хворий, то хтось інший

поїде...

- Та... поїду... Я вже ж ...

- Нічого ти «вже ж»... Там Добрий, до речі, низький уклін шле... ,– очі майора раптом

стали бешкетними, як тоді на отому, лихо б його узяло, весіллі.

- Твоє завдання – грати дійсно кореспондента, що знімає репортажі та фотонариси...

Мені просто нікого узяти. Будь хто з камерою – не годиться. Там можуть бути справжні

фотографи, які не дуже нам симпатизують... Як розкусять підставу – то буде провал.

Почнуть слідкувати за нами більш ретельно, аніж за іншими... Ясно?

- Ясно...

Як виявилося ,то була делегація з а участ’ю ООН, ОБСЄ та ще якогось там

Норвезського комітету. І вразили мене зовсім не білі джипи та кросовери ,не охорона

у чистих камуфляжах ... Вразив мене джентльмен з Македонії, величезний , проте

спритний , чимось схожий на носорога, такий же швидкий у русі... і те що здорованя

цього звали ... Душка. А ще вразили американки з делегації – тітки років по шістдесят –

не менше. Не те щоб товсті, але якісь такі квадратні на вигляд, з короткими зачісками, у широких штанях – так здалеку схожі на клоунів з провінційного цирку – тільки кепі

підбери – і один в один... Антисекс повний... Навіть, якщо б вони почали при мені

роздягатися до Єви – це б мене не зацікавило ніяк... Я потихеньку шіпнув про те

майорові – аж він хитро посміхнувсь.

- Отож прислали таких, щоб і наші , такі як твій Лютий, і сепори - не бачили в них

жінок, бо випадки, знаєш усякі бувають – прислали б молодуху якусь, а вона б комусь

то в око і впала б... Знаєш, зазіхання, ревнощі, скандал...

- А перекладачка?

Дійсно, перекладачка Марічка, худенька, тендітна, з осиною талією, була одягнута в

щось таке , що досить відверто обтягувало її спортивні форми – чорні штанці, майже

леггінси, та коричневого тонесенького светра – ну як та балерина на репетиції. І вона

дуже контрастувала з тітками з делегації, а завдяки строкатим кедам – яких кольорів

тільки не було на них, взагалі тримала увагу на собі, залишаючи усім іншим дамам

функцію оздоблення.

- Ну , перекладачка не того рангу пташка... Цю як і вкрадуть... Та кому вона то взагалі

потрібна, – Серьога підморгнув мені, – такого добра зараз на капепе знаєш скільки

наловити можна?

- Не ловив, отож не знаю...

- Ну кого ти ловив і зловив, здається мені відомо, але..., знаєш, Максику, певно...

залиш те....

Ця розмова відбувалася в той час, коли наш мікробус, темно – зелений «мєрін»

(«Мерседес»), тільки почав рухатися за кортежем з п’яти автівок. Йшли по

Таганрогській, повз лікарню, повільно, розкачуючись на ямах, зроблених танками.

- Так ти про що, майоре? – з нами їхали якісь там троє з обладміну, хлоп’ята мого віку .

один був поруч з водієм, двоє інших – на другому ряду сидіннь і весь час про щось там

вони бубоніли між собою – то ж нам на третьому ряду не було чути їх, а їм – нас і це

усіх влаштовувало.

- Та про зірочку, Максе, про зірочку, з сузір’я, скажімо , Вега...

- А звідки... Я ж...

- Я розумію, що ви не афішували своїх стосунків, але ж я ... де я служу, друже... Максе, якби вона була по цей бік, я б хоч зараз потяг би вас обидвох до РАГСу... Хоча, з її боку

може бути і інша думка. Я так вважаю, що заміж вона не дуже хоче... Навіть за ...

талановитого художника, яким ти є... Але ж...

Повз нас досить повільно пливли приємні на погляд будинки та садиби переміст’я. На

парканах де не де написи – «корова», «свиня» – мабуть для потенційних покупців

молока та м’яса.

-Але ж, Максе, вона ТАМ. І тут нічого не зробиш. Хтось могутній затіяв цю криваву гру. І

це може бути на роки. І на десятиліття. Доки іхній Путін ї х же самих не зробить

добровільними своїми рабами. А потім Путін зникне, прийде Кутін, чи Мутін, розповість про «новий шлях» трохи полає – покритикує Путіна, вкаже «нові обрії» – так

завжди буде у тій країні... А потім якийсь Бутін скине з гуркотом і Кутіна і Мутіна... І так

буде рік за роком і вік за віком... Вони будуть молитися війні і війною у думках своїх

жити. Проводити мітинги на монументах. Наряджати у військові строї своїх малят, ридати та сміятися під військові марші і тягти ніжку на парадах. І коли ніхто не буде на

них нападати, вони один чорт будуть шукати ворога, як не зовнішньго, так

внутрішнього... Вони не зможуть, як китайці чи корейці насолоджуватися дисціпліною, або свободами, як янкі, або своєю давньою культурою, як франки чи романо –

германці... До речі, елітна культура в них не гірша, а може краща за багатьох, проте

вона більшості з них на хер не впала... Вони шукають себе у попсі, шансоні та

псевдонародних шоу... І вони – це досить сумний історичний факт – наші сусіди, хлопче...

Я слухав його здивовано, наче все розуміючи у його словах , але не розуміючи до чого

ж тут я і Леся і наші короткі, трохи дивні відносини.

- Так от, Максе – її завдання зачепитися ... Тут у сепорів – програма мінімум, там у

мутіних – максимум. І з тобою вона може бути в одному – єдиному випадку. Якщо там

буде провал, але вона зможе, встигне, зуміє перебігти сюди, вижити. Або якщо ТАМ

піймають, а ми – зуміємо обміняти. Але проти вашого кохання – все... Абсолютно все –

від ФСБ до ЦРУ, розумієш? Усі, хто на нашому боці працюють на те, щоб вона, і такі як

вона якомога довше там залишалися і працювали, уявляєш, які це сили? А хто проти –

ті хочуть таких як вона знищити, перевербувати і так далі... І в тебе шанс – три відсотки

шановний художнику...

Образ Лесі, що супроводжував мене з тієї дощової ночі почав туманитися – і ось вже

не та «дурепа Леська», що лізла голою до мого вікна вологого липневого вечора, і

навіть не та, що в розстебнутій білій сорочці зайшла до мене в кабінет, а сувора майор

Славінська, що раннього травневого ранку тисла руку на прощання , покидаючи мій

дім стала перед очима. Так, Максе, не втримав дружину – не втримаєш і цю, така

видно в тебе вдача.

Потім усе стало на місця – роздовбана технікою дорога, блокпости, військові тили з

втомленими бійцями, зброя... І обабіч доріг – жовтіючі дерева, засихаюча трава та

інші характерні риси ранньої теплої осені.

18

Щастя починалося з величезних труб на обрії. Труби кіптюжили огого як – дим

чорний, густий. А по дорозі до Щастя був спуск униз , така собі велика , простора

долина з піском та соснами... І ми не поїхали на Щастя, ми повернули ліворуч, кудись

туди, де у стрімкий Дінець впадає тихий, мутнуватий Айдар. Кортеж покружляв

сосновим лісочком, потім кущами верболозу – скрізь відчувалася близкість досить

великої, як для нашого степу, води – тягло свіжіст’ю, вітерець, що навівав з заходу мав

аж трохи солонуватий присмак. Аж ось і невеликий гай – начебто мета нашої поїздки.

І, раптом, – якийсь незрозумілий сморід увірвавсь через на третину відчинені вікна до

салону бусіка, наче палене зіпсоване мя’со великими купами накидано було у кущах

... Так, накидано. На галявині, серед кущів шипшини та терену, прикриті аби як

шматками досить брудного брезенту, були складені понівечені людські тіла. Окремі

руки – ноги у горілих лахміттях камуфляжу. Тулуби, голови з відкритими очима, чорними від кіптяви обличчями. Мені доводилося два-три рази знімати об’єкти після

пожежі , навіть з обгорілими трупами. Але ж там трупів було таки один – два на

випадок, а тут ... Тут були рештки не менш як п’ятнадцяти – двадцяти людей, не

просто спалені – закіптюжені, але ще й понівечені ... І зібрані у купки, до кучі.

Іноземці, вискочивши з машин, хутко одягали якісь там респіратори. Наші теж

нап’ялювали щось на зразок карантинних масок, морщилися, та під ніс матюкалися.

Делегація оточила одну з купок загиблих. Запалахкотіли бліци камер, засвітилися

моніки відосів, фіксуючи страшні картини. Величезний Душка, одягнувши рукавички, почав порпатись у шматках трупів, щось диктуючи одному з своїх напарників –

невеличкому, трохи сутулому, сивому. Перекладачка Марічка, стрекотала крізь

респіратор, як той покемон, але не встигала перекладати.

- Іди, Максе, зніми хоч щось... Серьога сунув мені респіратора, що видобув з захисного

кольору величенької сумки. Іду. Ноги – як у Буратіно. Я ніколи в житті ще не бачив

одразу стільки трупів. Але ж хтось їх сюди привіз чи приніс. Аж он хто – я не побачив

відразу, бо вся увага пішла на людські рештки – дві старезні «швидкі» з вицвілими

червоними хрестами, а біля них – купку бійців і двох жіночок, одягнутих по –

волонтерські, у старих затяганих камуфляжах. Одна – Таня... як звали другу так і не

дізнався я... Виявляеться, це вони удвох ходили домовлятися з луганцями на блокпост

і ті дозволили перетягти звідти ці тіла... Хлопці потрапили в засідку, їх постріляли, тіла

понівечили... Частина трупів обгоріла. Просто якась частина покинула блокпоста, не

забравши українського прапора – от тобі і уся засідка... Я впіймав у зум кількох

загиблих, що виглядали не так сильно понівеченими – не хотів примножувати

страхіття. А Серьога – той відразу приступив до праці – тримаючі у руках планшета

почав теж щось там знімкувати.

- Коллега, - почувся голос іззаду, – приємно познайомитися... Сухорлявий, сивуватий

чоловік трохи за сорок, одягнутий якось недбало, такий шустренький у рухах, схожий

чимось не трав’яного коника, яких я ловив у дитинстві на погрібнику у сусідів, став

поруч мене . На тонкій шиї його висів «Кенон 450 D» – старувата машинка, але

непогана. І скло пристойне – пятидесятка з червоною смужкою, «елька».

- Та , мені теж, – кажу, – приємно, правда обставини...

- Ну так, – чоловічок намагався розмовляти українською, проте увесь час сповзав на

ламану россійську мову, якийсь дивний акцент весь час прорізаввся в нього.

- Обставини сумні. Я от думаю – не дай бог в нас таке. А могло ж і буть...

- А ви?... хто?...

- З Латвії я, з Риги. Був прикордонником там – потім у ОБСЄ... запропонували. А фото-то хоббі. Я ще у Гунара Бінде вчився...

Отак, хлопчина вчився у живого майже класика фотомистецтва. Цікавий «кадр». Ось

чому він так одягненеий, якось неофіційно, більшість з них саме так і одягалися – наче

ото спортивні судді на важливих змаганнях, змішаний стиль спортивного і

домашнього.

- І як у Латвії, – начебто дурнувате питання ставлю йому, – жити можна?

- Ну так, можна, звісно, – чоловічок ступив до мене, просягнув міцненьку, але якусь

таку холену руку, – Яніс Павулс, – відркомендувався.

- Макс, Темненко, – була моя відповідь. Я не боявся тут йому вимовити своє прізвище, бо він не міг знати, що саме через оце прізвище, будь на що, змінити його інколи

хотілося, мене у нашому колі, ще зі школи, дражнили Темним.

- Латвія – маленька країна, – Яніс розмовляв неквапливо, трохи запинаючись.

- Все, що могли вкрасти – вкрали за один рік, а потім щось таки треба було робить... Бо

красти уже було нічого. Ну скромно так... Живемо, значить. А у вас – ну то моя...

неофіційна думка, я офіційно не стану її нав’язувати, красти було що років на двадцять

п’ять... І цілі два покоління на тому виросло... Ну, все , вибачте, я не повинен був так

казати, але ж про те саме пишуть ваші і газети... і блогери теж таке пишуть.

Ми пішли, розмовляючи про останні новини з газет та інтернету , вздовж лежачих

на землі тіл, на які я намагався не дивитися, навіть наводячи на них камеру, навкруги

товпилися члени делегації та журналюги. Літня, засмагла (чи з африканськми

коренями) американка витирала хусточкою очі, що ледь виглядали з респіратора.

Двое у військовому щось доводили курчавому, теж засмаглому чи то греку чи то

осману, енергійно розмахували руками. Більшість народу, подивившись на українську

символіку на лахміттях камуфляжу відходила геть, бо сморід був нестерпний.

- Ви з газети? – Яніс проявив неабияку цікавістиь до моєї скромної персони, навіть

більш ніж скромної.

- А... так, з газети..., – ледь не забув я про своє «ліве» посвідчення, – газета, знаєте

районна, така зачухана трохи, а тут ми у епіцентрі подій, на жаль...

- То так - нажаль..., – Яніс ще раз пробіг очима делегацію – чи то своїх шукав, чи

навпаки – чужих виглядав серед натовпу. Між тим Серьога вже покинув знімати трупи

і розмовляв з водіями двох автівок з кортежу – можливо то й були його люди, я так

того і не дізнався, бо й не питав. Бо зрозумів, що й до чого і що за служба в мого такого

веселого, такого контактного майора. Отож зайві питання можуть сильно ускладнити, або зовсім вкоротити життя.

Аж раптом. Раптом дзенькнув мій мобільний і невідомий абонент висвітився на

екранчику. Такого номера не було в памяті мого Нокіа.

- Максик, привет, милашка..., – хрипкий і чимось такий знайомий жіночий голос –

говорив російською,– ты где там шляешься, шалунишка? Гимназисточек фоткаешь

или... Может ты там их трахаешь?

- Ты кто?, – оце ще новина на мою голову грішну...

- Ну я, я Алеська твоя, курва... ой прости, ты чё, Алеську забыл, придурок ты

туповатый... А мы тут с мальчиками... Немного по коньячку вмазали... Тут такие

мальчики... Донские казаки... Удалые рубаки... Слушай, я вот Серёге, другу нашему

дозвониться не могу... Понимаешь ты не могу никак... так ты ему передай... ага Вега

два два четыре... Ой, а помнишь как я к тебе в окошко лезла... два два четыре, Вега...

Перезвони этому кренделю ,пусть влезет на сайт, два, два четыре пароль старый, Вега.... Ну я вас жду, ребятки в гости..., – далі короткі гудки. Достеменно, це

телефонувала Леся. Але чому без рідного акценту, на показушно – російській мові? Не

просто на російській... А на отому «столичному» діалекті з довгими протяжними

голосними? І чому таку чортівню несла? Що то значить? Рішення визріло миттєво.

- Вибачте, Яніс, я до колеги.

Серьога продовжував розмову з військовими водіями, коли я підскочивши, прошепотів йому просто у вухо:

- Вега дзвонила... Два два чотири...

- ЩО?!

- Два, два чотири, Вега, пароль старий...

Обличчя майора враз сполотніло, потім, просто через мить почервоніло.

-Чорт... Швидше..., – він кинувся з планшетом просто у кущі, – прикрий, затримай будь

кого, хто спробує до мене підійти, а ви – звернувсь до отих водіїв – ви – до машин і

хутко!

Нічого не розуміючи, стояв я серед кущів... Так. То мабуть був сигнал, але з за чого

така гарячка? Аж ось... Десь за Дінцем, за пожовклими пагорбами почувся спочатку

гуркіт, потім якесь глухе шипіння з присвистом, і, нарешті – виття, та таке як півсотні

вовків завили водночас. І – смуги чорного диму потяглися у наш бік. І снопи вогню

бризнули звідкісь звідти, з за обрію, з за пагорбів... чорні смуги прикрили на деякий

час сонце і моторошні сутінки наче з неба впали на наш гайок, на луки, що поруч.

Заметушилися – забігали люди на галявині, де лежали рядками трупи. Ось величезний

Душка, схопив за руку перелякану Марічку тягне у кущі, ось американки впали на

коліна перед білим джипом, затулили руками голови. Снопи вогню вже пронеслись

над нами, густий сморід чогось горілого б’є у ніздрі – може від отих снарядів, а може

від трупів, гуркіт усе сильніше – це дійшов до нас звук, а потім ті ГРАДи (я якось

нутром зрозумів, що то вони і є) починають рватися десь на нашому боці, не так вже й

далеко, і вибухи накладаються один на один... Труситься земля стрибає під ногами –

це схоже на землетрус, який я пам’ятаю з дитинства, колись мені було десять років і у

славному місті Анапа на березі Чорного моря хвилини півтори землю потрусило. Так, схоже... Серьога вже повернувсь з кущів, у очах його, якесь дивне задоволення навпіл

з тривогою.

- Дай бог , щоб арта встигла , – от тільки те і промовив він мені.

- Яка арта, що?

Секунди переходили у хвилини, Серьога підбіг до двох військових, видно найстарших і

щось там почав їм говорити. Відразу знову сталася метушня – люди почали

всаджуватися у автівки. І тут – я почув ясно – з півночі, з нашого боку кілька разів

бахнули гармати. Але після ревіння ГРАДів те все здавалося дитячою забавкою, що то

за «отвєтка»? Прошипіли – просвистіли у височиині важкі снаряди і десь там, за

Дінцем, за пагорбами, за лісочками, що ті пагорби оточували загуркотіло –

покотилося... І потягся до неба величезний бутон з полум’я. Він був не там, звідки

прилетіли ГРАДи, він був лівіше і ближче до нас, але все це було так потужньо!

Здавалося, увесь обрій полум’ям просяк. Здавалося, що ось підніметься десь там вал

вогню і потече степом,степом, просто на нас. І спалить.

- Накрили. Накрили, арта супер.. встигли..., – і я побачив, як накачаний, плотнуватий

майор підстрибнув, наче у якомусь дикому первісному танці. Полум’я на тім боці

сформувалася у гриб, трохи схожий на атомний вибух, а потім помірно осідаючи на

землю розірвалося на шмаття. І кілька стовпів чорного диму потяглися у потривожене

небо.

- Вони... вони і нас могли накрити, разом з оцими ось «мирними ініціативами», –

Серьога кивнув у бік двох товстеньких американок (чи хто там вони є), – отоб було

сморіду на міжнародному рівні, розумієш? Перша батарея ГРАДІв – вона там далі, он

за тими буграми, встигла відстрілятися, кудись туди, до блокпостів, а другій ... другій

ми не дали, Максику, не дали, богоматерь в снігах... роман, блін, Чингіза Айтматова...

(«Богоматерь в снегах» – досить специфічний вираз цього дивного, я б так сказав, навіть дивакуватого офіцера).

-Усе. Тепер вже , дай Боже не стрельнуть... Вирвали ми зуби у гадюки... Хоч не всі, хоч

на деякий час. Вега молодець передала, проте за бошку її красиву я б тепер і трьох

гривень не дав би...

- Вона російською щось там, – мене трусило, хоч і не сильно, зуби відбивали якийсь

дикий ритм, оточуючі мали теж не зовсім так би естетичний вигляд, як глянути на них

збоку... Дали загальну команду по машинах – і ось вже тікаємо ми з цього

непривітного місця. Від крапки на карті, від тієї невидимої МЕЖІ за яку могли нас

просто перетягти, перекинути ГРАДи.

Далі їхали мовчки. І без пояснень було зрозуміло – ми тікали. Хлопці, що дорогою

сюди були з нами і увесь часміж собою бубоніли, тепер сиділи принишклі , з якимись

сіруватими фейсами і обидва, з нервів смалили сигарети. Коли піднялися на трасу, я

побачив десь там, трохи на схід від нашого маршруту густі хмари сивуватого диму, вперемішку з пилюкою – там щось горіло.

-Бач, куди влучили – не пощастило їм з наводкою,- тихо пробурмотів майор – на цей

раз по старій позиції вдарили... Ну, власне тут теж когось накрили, там десяток людей

ще щось поробляли... по господарству... Але основні вже на новому місті. От тобі і

Вега, зоря наша вранішня... Чи тобі вона вечірня? Ой, мабуть вечірня... Мабуть

вечірня... А, як хочеш, чесно – чесно й пораджу – забудь...

Я мовчав. Я думав про те, яку роль у всьому цьому відіграв я і, якось, починав

розуміти, що ця дивна поїздка не сон, не фрагмент з художнього фільму, що осіннього

вечора було дивишся онлайн і можеш якийсь фрагмент просто переглянути ще, і не

один раз, а щось прокрутити і забути про нього.

19

- Мужчинка, сигарети для дами не знайдеться? – «дама» у темно – зеленому

літньому комбінезончику (сексуально, до речі) і трохи «піддата»... Видно прохолодний

для такого прикиду вересневий сіруватий день з рідкими прострілами сонця скрізь

вату хмарин, бо під коротенькими шортиками – темно-сірі леггінси, а зверху така собі

жилетка з десятком кишеньок – карикатура на армійську «розгрузку».

- А як то даму звуть? І де її служниця? – само собою якось зривається.

- Антоніною звуть даму..., – так, миленьке личко, проте очі... Очі вказували на досить

довге спілкування з Бахусом. Довге і часте. Їй років тридцять з хвостиком. Руде

коротке волосся трохи в’ється. Кирпатий носик. Взагалі приємна особа, проте що вона

робить тут у кінці тихого глухуватого о цій порі парку і до того ж на порожньому від

човнів причалі човнової станції? Побачення? О десятій ранку?

- А чим дама Антоніна по жизні займається? І звідки вона сюди оце прийшла? – я

намагався витримати такого ввічливого і водночас жартівливого тону, аби перевести

будь який випадковий конфлікт у простий «прикол», що випадково не вдався...

-Біженка я. У конторі шахти працюю три дні на тиждень по дванадцять годин . Знаєте, сюди управління шахти переїхало? Отож, переєстртувалися у вас... Три дні працюю по

дванадцять, потім короткий день... і три дні гуляю вашими... вибачте смітниками, –

Антоніна тикнула рукою у простір над річкою. Так, чого – чого, а сміття там вдосталь –

то мені вже відомо.

- А ви?

- Максим, місцевий, фотограф я...

Антоніна стояла на вузенькому трапику між берегом та причалом, спершись на ліве

(для неї праве) перило. Мала сумочку через плече, з сумочки час від часу попискував

мобільник – приймав, мабуть не дуже їй потрібні СМС-ки... Бо вона на них не

реагувала. А дивилася, крутячи поволі головою, то на воду , то на мене, на гай за

річкою, на далекий Пристін з телевежею.

- А що, тут у цьому сраному хуторі фотографи є? Та тут поймеш, пристойного двірника

найнять не можна... тут..., – вона запнулася, неначе проковтнула щось важке і зовсім

несмачне, – а ви так на перший погляд і... не брехун... Що, дійсно фотограф?

- Не знаю, що й відповісти, можете найти мене у інеті..., – я диктую їй свій нік на

одному з численних фотосайтів, вона лізе у сумочку, до величенького, я ще мало таких

бачив, телефону, переходить з пірсу на берег, і, до речі, правильно робить, бо телефон

двічи випадає з її тремтячих рук у траву... Таки знайшла... вдивляється... Очі трохи

міняють вираз – наче її трохи опохмелили, або облили водою...

- То ви тут? Тут живете?

- Ну... тут, а що?

- Та бути не може – отакі фотки робтите і – тут... Вам у Київ... Давно вже потрібно...

Я усе життя слухаю поради, що мені потрібно чи до Києва, чи то до Москви... Чи то у

Амстердам... Ці поради даються зовсім різними, зовсім не схожими один на одного

люьдми... Інколи їх дають просто з вічливості, інколи, щоб здатися величезними

фахівцями у фото. При цьому 90% цих людей, навіть, якби мали щоденний дохід у

тисячу гривень, ніколи б не дали ні за одну з моїх робіт навіть двадцятки, а

намагалися б отримати «просто так»... Але у тому, що я повинен «літати» від їх

схвалення... вони впевнені! Отож!

- А в нас в Луганську, теж фотографи були і не погані... Усі розбіглися... як почалося , –

очі її стають якимись дикуватими і тьм’яними,погляд починає блукати туди – сюди, губи тремтять...

- А потім оті – на літаках низько... над будинками, а ці... на дахах зенітки ставити

почали... розумієте... Зенітки... На дахах дев’ятиповерхівок, а я на четвертому

поверсі... Якщо щось – спуститися на землю не встигну, добре, що в нас двір... старий, там гаражі, я в татовому старому гаражику два місяця... ночувала...

З її очей видавлюються сльози і починається невеличка істерика, вона починае

задихатися нервовим кашлем і раптом замовкає, закривши руками обличчя...

Я не знаю що мені робити. Стою як дурень. Потім трохи розміркувавши даю їй свою

«саморобну» візитку, бубнячи під ніс «якщо чимось зможу допомогти». Візиток

виявляється дві і Антоніна, витягнувши з кишеньки жилетки тоненького маркера, пише на чистій стороні однієї свій номер... Повертає мені... Друга візитка йде у ту ж

таки кишеню жилетки. Цікаво, через який час вона її знищить? За чиїмись

дослідженнями «активне» життя візитки у середньому – дві-три доби, потім на них

можуть дивитися просто як на рарітет, можуть милуватися їх художнім оформленням, проте подзвонити за номером, або сходити за адресою – навряд чи. Цікаво, які ж такі

«незалежні експерти» робили таке «дослідження»?...

Дівчина щільніше затуляє руками обличчяі вибачається. Я розумію, що контакту вже

не буде... Тихенько зникаю своєю улюбленою рибальською стежкою...

20

Жовтневий день сонячний, але прохолодний… Центральна площа… Підметена

начисто бруківка, на якій де не де лежать зім’яті пелюстки осінніх пізніх квітів… І наче з

неба мелодія, сумна, урочиста, та красива…

- Плине кача, по Тисині… – І тридцять домовин на лавах у центрі площі… Як у старому

фільмі про війни та розруху… наче ми на знімальному майданчику. Наче усе це –

якась незграбна бутафорія – домовини, вінки, жалобні стрічки на прапорах – гримаса

історії… Як музей революції, або минулої війни… Але… незважаючи на свіжий осінній

вітерець, що підбадьорює і не дає остаточно впасти у меланхолію, від домовин

потроху йде у невеликий, але щільний натовп солодкувато – пряний трупний сморід… І

молодий священик з кадилом походжає серед трун, наче приймаючи останній їх

парад…. Останній парад для тридцяти бійців батальйону… Стоять щільним строєм

самооборонці – укропи, стоять правосеки з чорно – кривавими смужками на рукавах

та грудях, де не де серед прийдешніх з місцевого ліцею студеїв зиркають

«громадськість» та «громадянське суспільство» у вигляді синьо-панчішних

педагогиць… Плине, плине КАЧА по синій айдарській воді… Сльози неслухняні плинуть

з очей за КАЧЕЮ… Підходить Борчик з добряче вже вагітною Жанкою…

- Чом вилізла на таке діло? – запитую, – вагітним начебто не можна на похорон…

- Це не той похорон – дивиться вона великими наче з фрески Стародавнього Єгипту

очима… – Вони ж за нас… За нас…

На Жанку зиркає з під лоба сепорського вигляду дідок у білому, під морський кашкеті, хоче щось вставити, не наважується… Товста миловидна бабуся йде з букетом квітів до

крайньої труни стає на коліна… Підбігає з відеокамерою Петрович, теж плаче…

Максиме! – це майор Серьога кличе до себе – ось тобі помічниця… Вона по зв’язках з

громадскіст’ю… Сержант… Катерина…

Господи!!! Чи знав ти що послав мені? Колись бабця моя Софія вичитувала «Ой

Максимко, буде тобі колись горе…» Проте яке воно те горе буде і як виглядатиме

нічого не казала бабуся, можливо й сама того не відала, а просто інтуїтивно

відчувала…

І ось воно горе біля мене – років тридцять, невисока, струнка чорнява степовичка з

очима майже як у Жанки, тільки темно сірими і з великим шрамом на лівій щоці…

мабуть опік…

- Дуже приємно – посміхаємося обидва через силу… Намагаємося триматися героями

один перед одним…

- Ходімте, он сфотаємо батюшок, – починає першою Катеринка, – а то отця Георгія

скоро переводять… У Київ…

- Далеченько … відповідаю, аби відповісти щось… Нутро німіє…

- Та ні… У «Київ – 12»… У сусідній бат…

- Катько! Ти ди – вже журналіста зняла…, – бородатий літній боєць тикає в нас

широкою червоною долонею у стрілецькій рукавиці. Це вже будеш «Звязда екрану»…

- Пшов ти Борода на… – отакий оберт виробляє це чарівне створіння у «пікселі»…

Йдемо серед трун у хвилі смороду… ноги погано несуть…

- Катю, Ви звідки? – питаю. Щось спитати треба…

- Між Харковом та Полтавою… відповідає неголосно … Тітка в мене тут, але вона …

- Сепорка? – атакую навздогад…

- Майже… Та ні, вона просто… Мир понад усе… Розумієте?

Я – розумію.

- А ви?

- Та що я … Я з Майдану… Скажена Катька… А ви?

- Фотограф … місцевий, за Україну… Начебто все…

- А ви знаєте такого… такого фотографа в нього дивне прізвисько… Страннік… Так по

російському….

Що ?! Я трохи знав цю людину … Він старший мене років на п’ять, ніколи не був

одружений, проте жінки біля нього завжди тусувалися, і не без корисливих мотивів –

ніхто з нас не витрачав так багато сил і часу на безкоштовні фотосети для них.

Високого зросту, досить огрядний, проте без зайвої ваги, він нагадував, незважаючи

на окуляри, усім оточуючим мента або військового… Завжди тримався осторонь

бурхливих компаній … І ось…

- Ваш приятель? – запитую, наче мене це зовсім не стосується…

- Та так…, – Катруся кривить носом… блимає… – Волонтерить у нас… трохи ліпиться…

Я з ним намагаюся не спілкуватися, проте… Хлоп’ята одні спробували його від мене

відчепити… Я прохала…

- І що?

- Та їх спочатку він сам, а потім вже… Батіни хлопці їх ТАК… ВІДЧЕПИЛИ…

Оце так! Батя авторитет ще той і, якби, Страннік простим волонтером був, не ліз би

Батя в ту справу…

- То хто ж він?

- Я питала – сміється… Ой, негарно він сміється… Якийсь сміх у нього …. Не від Бога…

Сміється й каже « Страннік я, сонечко…»

Та он він…

І, дійсно, площею тихенько походжає Страннік у напіввійськовому вбранні – таке

звичайно носять волонтери… У нього теж «Нікон» он на грудях висить …. З довгим

зумом бач вийшов – є в нього звичка вихоплювати людей з натовпу – цілу колекцію

таких собі стріт – портретів має…

- Вас Максом звуть? – питається Катерина.

Я схвально киваю… Це вже бач запит на знайомство… Як у фєйсбуці…

- Тоді… тоді не відходьте від мене, прошу… Я не хочу з ним… Зі Странніком

спілкуватися…

- Та як він вам, Катю, нецікавий… поясніть йому… відчепиться… Навкруги нього таки

багато дівок, жінок і… старих бабусь… Із онучками…

- Ні … до мене лізе… спочатку наче залицявся… А зараз вже, як то кажуть, збиває на

дружбу… Каже, що просто хоче мати мене за приятельку… Дивний…

Я бачу як той Страннік ловить нас у об’єктив… Катерина кривиться. Намагається

відвернутися… Я швидко беру її за руку й виводжу туди, де купкою стоять капелани…

З отцем Георгієм провозивсь я з півгодини, аж ось вже й мітинг і заупокійна… і машини

з трунами вишикувались наче той парад. Петрович біжить зі своїм відео. На льоту

ловить сюжети, а потім запрошує на цвинтар мене і Катрусю… Йдемо до його

плямистого кросовера… Катруся шугнула в машину перша – на заднє сидіння… я

поткнувсь слідом, аж раптом… Бліде обличчя дівчини мене таки вразило… Поруч з

водієм, на штурманському, як кажуть іноді гонщики, місці влаштувався Страннік, тихий і якийсь… урочистий… Я не мав нічого іншого, як трохи підштовхнути –

підпихнути дівчину вперед, м’яко, але рішуче…

-Та сідайте, ж, Катрусю…

Вона зніяковіло подивилася на мене, наче підмоги просила… Потім вираз її обличчя

змінився на якийсь тупо – офіційний…

- Їдемо…, – Петрович, що вже влаштував у багажнику кофра з відео, скочив за кермо…

Похоронна колона вилася містечком під звуки то КАЧІ,то жалібних маршів…

Зупинялися люди, дивилися на живу історію, що тяглася повз них битим шляхом, хтось

плакав, хтось про щось роздумував, хтось тихенько крутив дулю в кишені, або з

відразою спльовував під паркан… Ми спочатку тяглися у хвості колони, аж ось

роздоріжжя Ленінської та Миру…

- Вовчику, давай мабуть по об’їзній, – хриплуватий голос Странніка тихий – тихий… Як

з могили…

Але здригнулася Катерина… Чого вона так?

- По об’їзній…

Петрович водить авто не так по дурному, як Борчик, проте досить круто – ось так

звернув – аж холодок по спині… Катря аж прилягла на мене і… Це трохи шокувало, проте… Від дівчини таки добряче смерділо землянкою, трупами та димом буржуйки…

мабуть десь у бліндажі ночувала а потім… потім вкладала у домовини залишки

невідомих, поки що бійців… Вишкірився на мене Страннік, ох, недобим оком поглядає, посмішка якась зла… Ну точно не від Бога… невже помітив мою зніяковілість?

Машина котилася вузькуватим асфальтом, повз берег річки… Я дививсь на жовті

берізки, іржаві каштани, та якісь червонолисті кущики, що плелися між деревами. Ось

місток – тут я часто весілля знімаю…

- Катю, – Петрович усе про своє… Залицяльників багато?

- Я тут боєць. А не блядь…, – що ж непогана відповідь, – усіх до біса відшиваю…

Отак… А я думав що посмішка її чарівна чомусь до мене … саме до мене і тільки до

мене…

- Фемінізм , – обізвавсь Страннік. Непогана в теорії річ, проте…

- Ви знов… дурню несете…, – Катря злиться, позирає на нього то скоса, то якимись

порожніми очима… Ви від власного егоїзму вже з котушок злітаєте… не знаю чому ви

взагалі з нами з такими поглядами… Вам у Луганді будуть раді – радесенькі…

- З за Вас, Катериночко, суто з за вас… Мабуть це… ну скажімо … закоханість…, – якась

хвороблива манера спілкування у цього типа, наче повну нісенітницю несе – але

скрізь дурниці завжди пробивається в нього якась то істина… І починаєш думати, так як

він…

- Як тільки ти візьмеш на руки маленьку дитинку… бажано ще й тобою народжену…

від твого фемінізму залишиться рівно стільки… скільки його потрібно у реальному

житті…, – оце вивернув, похмурий ти наш, оце врізав…

І – замовкла Катеринка, забилася у куток невеликого салону, надулася…

А я зрозумів – справи наші кепські… І у мене і у Странніка… В осад ми випадаємо…

Тому, що нецікаві ми Катерині…

Цвинтар наш на піщаних пагорбах… ще до революції знайшлись ентузіасти –

засаджували ці пагорби соснами, аби не насідали піски на містечко… Потім при Союзі

держава теж багато ресурсів вгатила і ось – результат… Там де ще на моїй памяті

сосни росли прямо з піску – вже травичка густим килимком землю вкрила… А у

наймолодшому сосняку, років тридцять тому зробили місто мертвих – взагалі то

непогана ідея – тут віками могили стоятимуть, ніякого сенсу зносити їх…

На краю сосен, за цвинтарем польських легіонерів, що були узяті в полон під Львовом

дві двометрової глибини траншеї… де не де порубане коріння сосен, десь

викорчований кущик… розрубаний на тріски пень… тепер ляжуть у пісок саме тут

невідомі хлопці… Може з кимось з них я їв кашу у дворі Бориса, наприкінці травня…

Або чергував у червні на Денисівці, коли мало не осоромився, або у серпні

ремонтував авто біля «бази»…

А зараз… Я стою над їх домовинами , намагаючись хоч одне обличчя згадати… І

чомусь не виходить… Тільки Катрусине обличчя стоїть у свідомості… і затемнені

скельця окулярів Странніка… Двоє молодих священників вже скінчають службу

божу… Сам генерал Москаль стає на коліна перед домовинами… Залпи калашів, вигуки «герої не вмирають!»… я ще раз подумав про те як ми звикли до стрілянини –

навіть не здригнувся… Катерина спочатку переходила з місця на місце, від труни до

труни… кидала на кришки поверх синьо жовтих стягів якісь трохи привялі польові

квіти… Потім втомилася стала під сосною, прихилилася спиною до стовбура, приліпилася «пікселем» до підсмоленої кори… Я роблю кадрів сім з дівчини під

сосною. аж ось і Страннік біля неї треться… Щось там пояснює… Краще б відійшов

від Катрусі, придурок довбаний… Ні собі ні людям…

- Максе, що, зачепився? Це Петрович… Вже назнімав своє відео…

- Зачепився, питаю, за Катюшу? Старуватий ти, брате, для неї… Років десять різниці…

- А той… теж не юнак… Ходить бач, слиною бризкає…

- Того не чіпай… Вона його б вже давно відшила, якби він не потрібен був комусь з

начальства… Щось там робить, волонтерить , бляха муха… Отож вона «нейтралітета

тримає» взагалі вона… той… феміністка… Врешті решт вона двічі у короткій відпустці

після хвороби була… Додому їздила… Може там в неї є хтось… І там вона не

феміністка зовсім – хто то знає?

Так. Кожен з цих людей, як і я, мають десь дім, має його й Катерина, а там – як і в

кожного з нас свій особистий світ, і в тому світі ІНШЕ ЖИТТЯ… А тут… Більшість з них

вважає, що тут вони тимчасово… Хоча дехто… Ось вони – назавжди лягли у пісок між

соснами на кордоні Слобожанського краю… декого з них ідентифікують і родичі

заберуть додому, а дехто залишиться назавжди… Я згадав бабусю з Умані , що

приїздила ховати онука-сироту – та он десь серед сосен його могила – ще у серпні

ховали… Вона говорила, що там, вдома не зможе вона довго приглядати за могилою –

сили втрачає від клятого склерозу, отож нехай спочиває Андрійко тут, у містечку за яке

загинув…

Усе… скінчився похорон, помини почалися, у кущах, де вже стояли лави брязкають

чарки… Я намагався не загубити Катерину, проте… певно ховаючись від нахабного

Странніка скочила вона до плямистого «тиранозавра»-джипа, обліпленого

камуфляжного кольору плівкою, скрізь яку було видно все що діється надворі… за

кермом «тиранозавра» побачив я майора Серьогу, отож сіпнувсь слідом за дівчиною, проте…

- Максе, – голос Серьоги був такий, що заперечувати йому чомусь аж ніяк не хотілося,

– поїдеш з Петровичем… Нам… треба…

Чортів майор… мабуть теж запав на Катюшку… Я пішов до знайомого кросовера, як

побитий чи обматюканий старшими офіцерами солдат…

-Едгар! Їдеш зі мною – це знов Серьога… Так… Я забув, що Странніка звали

чудернацько – Едгар. Це було щось родинне – здається, його бабусю під час війни

врятував від якоїсь хвороби молодий німецький лікар Едгар. Отож і назвали онука на

отого німця честь…

Сутулувата, висока та кремезна постать Странніка миттю вскочила у машину… Я

чортихнувся, думаючи про дівчину… Бідна Катерина…


21

«Уходят колонны к Донцу день за днём,

Закаты мрачны и туманны восходы…

А мы остаёмся под сизым дождём,

Под куполом звонким небесного свода…»

(****)

«Хлопят» дійсно було троє – височенний мордатий Славко (я так і не дізнавсь, Станіслав, Ярослав, чи Мирослав), худорлявий циганкуватий Пашка з Торезу, та

Миколай з Чернігова – чимось схожий на Леоніда Кравчука – першого Президента

України. І якщо Пашка був стопроцентний «донбасюк»-шахтарський син, шахтарський

онук, якого доля занесла через в’язницю на Майдан, Славко і Миколай виглядали

справжніми «нтилигентами», як казала у давнину моя бабця Софія. Хлопці відбули на

НУЛІ та у полях місяці два – теплий вересень та капризний жовтень з нічними

приморозками, отож після кількох годин у сауні (очевидно, що не без кріпких напоїв) вони розімліли і просто валилися з ніг. Тому величезну кількість своїх речей у мішках

та здоровенних сумках вони просто розкидали по кутках мого помешкання та витягши

зі старого бусика матраци, вже через півгодини хропіли на підлозі. Прокинулися десь

о десятій ранку, подякували за каструлю з теплою ще картоплею у мундирах, додали

тушонки та твердої копченої ковбаси… Я виставив на стіл смажену щуку, нарізав

цибулі. Пашка вибачившись, що «пойла малувато» витяг з купи майна великий пакет

дорогучого чаю, запропонував чифірнути. Славко криво посміхнувся:

- Тобі учорашнього не доста?

- Так я ж вже сьогодні живу, Слава…, – хмикнув торезець. – А про завтра нічого мене

не питай…

- Дасть Бог і завтра не вмремо, – Ярослав дегустував щуку, скреготів зубами на

пересмаженому хвості… Тихий Микола, або ж «Миколай» – у нього й позивний такий

серед своїх, усе крутивсь поглядом по студії – снідали ми в ній, обдивлявся айдарські

пейзажі, що висять в мене по стіні. Спитав, між іншим, чи не малюю я олійними

фарбами.

- То художник, богомаз, – Ярослав посміхнувся, – А я – коваль…

- Ну та ти теж не простий коваль, – відізвався Пашка, з якого так і перли емоції, – він

на замовлення красиві огорожі кує… І для музеїв теж… навіть мечі та шоломи для

толкіністів… І Янеку теж міг зробить огорожу на могильник чи… кіляку в сраку…

Распроє…

- Ну хоч за столом не треба, Пашко, – тихий Миколай дуже побожним був і хрестився

по три рази на кожні десять хвилин, – ми ж гостюємо у людини… А як йому таке не

сподобається?

- Нічого, – проказав я доброзичливо, – тут хто як звик…

- Ото ж звик, – Пашка скривився – батяня мій покійний мабуть і на тому світі матюками

сипле… ну а я взагалі то можу і «по благородному» – прошу, будьте ласкаві. А таки

виривається частенько чорнеє слово – так казав нам Грек? – це питання було до

Славка, якогось Грека вони згадували раз у раз, коли річ заходила про війну, або ж про

якісь ще важливі речі…

- Та Грек матюків не любив, хоч і мастак на них сам був, царствіє йому небесне,-

перехрестився Миколай, – він боровся щоб доповідали без матюків, бо доповідь

повинна бути чіткою…

- По останній, за Грека, – Пашка налив усім потроху, – не чокаємося, хай з небес нами

ото керує, – потім повернувся до мене й стиха промовив – командир роти був у нас –

позивний Грек. Градом накрило…

- А… шкода… Як людина хороша то удвічі шкода – промовляю я.

Славко знову возиться з сумками – мабуть цигарки шукає – у сумках щось бряжчить.

- Хлопці – кажу як благаю – тільки не підірвіть студію, будьте так добрі…

- Та не нервуй, Максе…, – Пашка свердлить мене циганським чорним оком – там

гранати без запалів, запали у іншому, бач місці – як їхатимемо на передок – вставимо…

А сьогодні я б теж декому чогось кудись вставив… гигикнув він, ткнувши пальцем

обпеченої долоні у мою оголену «Юлію», що висіла на планшеті в простінку між

вікнами.

- Ну от знов про своє, – Миколай головою хитає, губами плямкаючи, – Вгодив я таки

йому з картоплею, – божеське свято – Усіх Скорботних радощі, а ти про оту

сатанинську бабську породу та ще за трапезою бач що…

- І це говорить наш Папа Карло? – Торез аж задихається від сміху, – Макс, у нього

вдома п’ять… п’ять Буратінів… Наробив зі своєю Настею… Зіпсував жінці фігуру, а сам

тут з Ксюшею… А Ксюші – двадцять два…. Ось така… бля… тригонометрія…

…

Орфография и пунктуация автора.

Больше информации на сайте BERLIN-VISUAL.com